Справа № 127/11159/22
Провадження № 22-ц/801/344/2023
Категорія: 66
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Шемета Т. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2023 року	Справа № 127/11159/22	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Шемети Т. М. (суддя – доповідач),
суддів: Берегового О.Ю., Панасюка О. С.,
секретар судового засідання Куленко О. В.,
учасники справи: 
позивач (особа яка подала апеляційну скаргу) – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
відповідач – ОСОБА_3 (малолітній), від імені та в інтересах якого діє законний представник – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору – Служба у справах дітей Вінницької міської ради,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Огородником Володимиром Васильовичем, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2022 року, ухвалене у складі судді Антонюка В. В., повне рішення складено 02 грудня 2022 року,
встановив:
У травні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , малолітнього ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє його мати – ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням.
Позов обґрунтовано тим, що вона є власницею будинку АДРЕСА_1 відповідно до договору дарування від 30 квітня 2021 року. Відповідачі були зареєстровані у вказаному будинку зі згоди колишньої власниці – ОСОБА_4 . Після реєстрації права власності у травні 2021 року ОСОБА_1 перевірила будинок та встановила, що відповідачі в будинку не проживають, їх речей в будинку немає. Також позивач зазначила, що ОСОБА_2 була дружиною померлого сина колишньої власниці будинку ОСОБА_4 . Після цього враховуючи відсутність сімейних відносин з власником житла, ОСОБА_2 виїхала до місця проживання своїх батьків, де малолітній ОСОБА_3 відвідує дитячий садок і проживає з батьками ОСОБА_2 .
Будь-яких перешкод відповідачам в користуванні належним позивачу житловим будинком вона не чинить, відповідачі залишили місце свого проживання та реєстрації з власної ініціативи та забравши свої особисті речі, витрати по обслуговуванню та утриманню житлового будинку ОСОБА_1 здійснює самостійно, тому, посилаючись на положення статей 405, 406 ЦК України, просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. 
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції послався на положення статті 71 ЖК УРСР та зазначив, що позивачка не надала доказів того, що відповідачі не проживають за вказаною адресою понад рік, а малолітній ОСОБА_3 через свій вік не має можливості вирішувати в якому житловому приміщенні він може проживати, право малолітньої дитини на користування житловим приміщенням надає їй у майбутньому можливість визначити своє місце проживання самостійно, при цьому суд взяв до уваги висновок органу опіки та піклування Вінницької міської ради про недоцільність визнання малолітнього ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
З таким рішенням не погодилася ОСОБА_1 , діючи через свого представника адвоката Огородника В. В., подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В апеляційній скарзі позивачка зазначає, що суд першої інстанції мотивував відмову у задоволенні позову посиланнями лише на Житловий кодекс УРСР, не врахував висновки Верховного Суду у аналогічних справах, відповідно до яких право відповідачів на користування чужим майном (сервітут) підлягає припиненню на вимогу власника майна, оскільки вони набули такого права як члени сім`ї попереднього власника житлового приміщення, на сьогодні разом із позивачем не проживають, спільне господарство не ведуть.
Окрім того представник ОСОБА_5 адвокат Цвєтков О. В. у своїх поясненнях та відзиві, наданих у суді першої інстанції, підтверджував факт непроживання відповідачів у належному ОСОБА_1 будинку.
На адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_5 адвоката Цвєткова О. В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій він просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У судовому засіданні апеляційного суду представник позивача адвокат Огородник В. В. підтримав викладене в апеляційній скарзі, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 , представник відповідачів адвокат Цвєтков О. В. підтримав викладене у відзиві на апеляційну скаргу, вважає рішення суду законним та обґрунтованим.
Представники третьої особи без самостійних вимог Служби у справах дітей Вінницької міської ради до апеляційного суду не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справу повідомлялися належним чином.
Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам закону.
По справі встановлено наступні обставини, що не заперечуються сторонами.
З 2018 року ОСОБА_2 та малолітній ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком (а. с. 36) та батьком (а. с. 37) ОСОБА_6 проживали сім`єю у будинку АДРЕСА_1 .
Право власності відповідно до договору купівлі-продажу від 29 серпня 2018 року на вказаний будинок належало матері ОСОБА_6 – ОСОБА_4 , що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили (а. с. 89).
Восени 2020 року між відповідачкою та ОСОБА_6 почали виникати сімейні сварки, через що вона із сином змушена була тимчасово переїхати до своїх батьків.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 раптово помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 03 березня 2021 року (а. с. 38).
Після цього  ОСОБА_2  намагалася повернутися до свого будинку, однак ОСОБА_4  та інші родичі покійного чоловіка та невідомі особи не допускали її туди, змінили замки, вивезли звідти належне їй майно, у тому числі документи, меблі тощо. Згідно відомостей, які містяться у інформаційному порталі Національної поліції України, ОСОБА_2 неодноразово зверталась до Відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, з приводу вчинення перешкод у користуванні житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та непорозумінь із родичами чоловіка та невідомими особами (а. с. 52-88).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2021 року у справі № 127/25076/20 ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , третя особа – Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим будинком за адресою АДРЕСА_1 (а. с. 88-92).
30 квітня 2021 року ОСОБА_1 набула права приватної власності на вказаний будинок на підставі договору дарування № 3073, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а. с. 8).
Відповідно до довідки Асоціації органів самоорганізації населення м. Вінниці квартального комітету «Тяжилів» № 391 від 10 травня 2022 року у вказаному будинку зареєстровані позивачка ОСОБА_1 , її малолітній син – ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та відповідачі – ОСОБА_2 , та її малолітній син ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 (а. с. 7).
Між сторонами виник спір про визнання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком.
Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом.
Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло – житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України, статті 156 ЖК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним.
Судом встановлено, що на момент заселення відповідачів до спірного будинку його власницею була ОСОБА_4 , а вони вселилися до будинку як члени сім`ї члена сім`ї власниці: сина ОСОБА_6 , з яким відповідачка перебувала у шлюбі.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалась на положення статей 391, 405 та 406 ЦК України та зазначала, що реєстрація відповідачів, які ані з колишньою власницею житла ОСОБА_4 , ані з нею ніколи спільно як сім`я не проживали, спільним побутом не були пов`язані (що не заперечується сторонами), перешкоджає їй реалізовувати всі свої правомочності як власника житла.
Позивач наголошувала, що право користування будинком, який на той час належав ОСОБА_4 , а нині ОСОБА_1 , у відповідачів виникло не з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України і статті 156 ЖК України як у членів сім`ї власника житла, а на підставі сервітуту (статті 395, 397, 403 ЦК України) і таке право на даний час у них припинилося.
Натомість суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не дав аналізу доводам позивача, самостійно обрав норми матеріального права, які підлягають до застосування, не навів причин виходу суду за межі заявлених позовних вимог та застосував положення статей 71, 156 ЖК УРСР, які регулюють питання взаємовідносин власника житла та членів його сім`ї.
Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.
Відповідно до частини п`ятої статті 403 ЦК України сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.
Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
Аналогічний по суті висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц, що користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постановах від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), від 16 жовтня 2019 року у справі 243/9627/16-ц (провадження № 61-34009св18), від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц (провадження № 61-31405св18).
Як уже зазначено вище, відповідачі користувались будинком із згоди його власника ОСОБА_4 як члени сім`ї члена сім`ї власника житла ОСОБА_6 , тобто у них виникло право сервітуту на зазначене житло.
На сьогодні власником будинку є позивач ОСОБА_1 , з якою ні ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.38), ні відповідачі ніколи не проживали однією сім`єю, не вели спільне господарство, не були пов`язані спільним побутом, тобто на час розгляду справи обставини, які були підставою для встановлення сервітуту, припинились. Відповідачі з жовтня 2020 року в зазначеному будинку не проживають (що не заперечується ними та викладено у відзиві на позовну заяву та відзиві на апеляційну скаргу), проте продовжують бути зареєстрованими, що перешкоджає власнику ОСОБА_1 вільно та на власний розсуд розпоряджатися належним їй майном.
Отже, з урахуванням викладеного, відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1 .
Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є підставними: розглядаючи справу, суд першої інстанції невірно визначився з характером виниклих правовідносин, застосував норми матеріального права, які не підлягали застосуванню в даній справі, а тому, виходячи з повноважень апеляційного суду, визначених ст. 374 ЦПК України, оскаржуване рішення слід скасувати з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання судових витрат відповідно статті 141 ЦПК України, з урахуванням того, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з ОСОБА_2 на її користь слід стягнути 2 481 грн, із яких 992,4 грн сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви, що підтверджується квитанцією № 0.0.25614225214.1 від 30 травня 2022 року (а. с. 4а) та 1488,6 грн сплаченого нею судового збору за подання апеляційної скарги, що підтверджується квитанцією № 0.0.2801601986.1 від 02 січня 2023 року (а. с. 116).
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381 - 384, ст. 389 ЦПК,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником адвокатом Огородником Володимиром Васильовичем, задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 листопада 2022 року скасувати та ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від імені та в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 481 (дві тисячі чотириста вісімдесят одну) гривню понесених нею судових витрат.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Третя особа: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, код ЄДРПОУ 25512617, м. Вінниця, вул. Соборна, 50.

Головуюча                   Т. М. Шемета

Судді                                   О. Ю. Береговий

                                                                                О. С. Панасюк