Справа № 338/467/21 
Провадження № 22-ц/4808/188/23
Головуючий у 1 інстанції Шишко О. А. 
Суддя-доповідач Мальцева 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Мальцевої Є.Є.,  
суддів Баркова В.М., Девляшевського В.А.,
секретар Возняк В.Д., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Богородчанського районного суду Iвано-Франкiвської областi від 04 листопада 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, 
ВСТАНОВИВ:

У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 03.07.2017 року.
Позов обґрунтований тим, що 03 липня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом написання розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 8000 доларів США для сімейних потреб. Позичені кошти відповідач зобов`язався повернути до 20.04.2018 року, однак станом на дату подання позовної заяви відповідач грошові кошти позивачу не повернув. У розписці сторонами погоджено, що за невиконання або неналежне виконання свого обов`язку щодо повернення коштів в строки боржник оплачує кредитору пеню в сумі 0.5% від позиченої суми за кожен день прострочки. Позивач просив стягнути з відповідача борг за договором позики у розмірі 8000 доларів США, пеню в розмірі 14600 доларів США та витрати по оплаті судового збору. 

Рішенням Богородчанського районного суду Iвано-Франкiвської областi від 04 листопада 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики від 03 липня 2017 року в розмірі 8000 доларів США та 2000 доларів США пені за несвоєчасне повернення позики, а загалом на користь позивача - 10000 доларів США доларів США.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2794,14 гривень судового збору.

З таким судовим рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та подав апеляційну скаргу, в якій просить прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач вказав, що суд в рішенні невірно виклав доводи його відзиву, оскільки відповідач не стверджував, що до даного договору слід застосовувати законодавство щодо споживчого кредитування. У відзиві відповідач вірно вказував, що до розписки як до договору позики застосовуються положення ЗУ «Про захист прав споживачів». 
Також позивач пропустив строк позовної давності щодо деяких платежів. Оскільки умови повернення боргу передбачали виконання зобов`язань кожні три місяця в межах строку договору, то терміни позовної давності по платежам за розпискою такі: 
-виходячи з строку повернення першого платежу до 03.10.2017 року, то такий строк давності по першому платежу існував до 03.10.2020 року;
-відповідно, по другому платежу до 03.01.2021 року;
-по третьому платежу до 03.04.2021 року;
-по останньому платежу до 20.04.2021 року. 
До суду позивач звернувся 06.04.2021 року, тобто по першим трьом платежам на час звернення до суду вже сплив строк позовної давності.
Таким чином висновки суду щодо відсутності підстав застосування наслідків строку позовної давності не відповідають обставинам справи, окрім цього таке твердження суду суперечить пункту 8 частини 4 статті 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», та власне самому договору позики (розписці), де чітко вказано, що позичальник має повертати борг кожні три місяці.
Також апелянт вважає, що судом порушено наступні норми процесуального права: 
-п.1 ч.2 с. 258 ЦК України, відповідно до якого пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред`явлення позову - тобто строк давності на пеню 1 рік;
-ЗУ № 533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення корона вірусної хвороби (COVID-19)» (надалі Закон №533-ІХ), який передбачає, що за прострочення по виконанню зобов`язань за кредитами у період з 1 березня 2020 року споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення; та ЗУ № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19)» (надалі Закон №540-ІХ);
-п.15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України ( в редакції від 04.07.2020 року) відповідно до якого у період дії карантину позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення.
Фактично, виходячи з положення вищевказаних законів, пеня до 06.04.2020 року (річний період до звернення до суду) не могла нараховуватись, враховуючи положення ст. 258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності на пеню строком в 1 рік, а пеня після 06.04.2020 року не могла нараховуватись, враховуючи положення законів № 533-ІХ, № 540-ІХ, № 691-ІХ.
Суд першої інстанції не застосував вказані закони. 
Так як пеня взагалі не підлягає стягненню, та оскільки у відповідності до положень статті 13 ЦПК України суд, дотримуючись поняття диспозитивності, не може вийти за межі позовних вимог та самостійно зробити перерахунок заборгованості, та з урахуванням того, що позивач невірно обрахував та намагається стягнути суму боргу та пені, яка не є обґрунтованою, то слід повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивач ОСОБА_2 також подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення в частині зменшення розміру пені та ухвалити нове рішення, яким його вимоги задовольнити повністю: стягнути з ОСОБА_1 пеню в розмірі 14600 доларів США, що еквівалентно 407 924,00 грн.
Апеляційна скарга вмотивована тим, що рішення в частині зменшення розміру пені є незаконним. Жодних тверджень про наявність обставин, які передбачені в ч.3 ст. 551 ЦК України, в рішенні суду не наведено, що свідчить про безпідставність висновку про зменшення неустойки.

Від позивача по справі ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказано, що посилання відповідача на нормативно-правові акти та строки позовної давності є безпідставними, оскільки 02 квітня 2020 року набув чинності ЗУ № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних те економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнено розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктами 12-14, відповідно до яких під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Таким чином, жодних підстав для застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення основного боргу немає з 02 квітня 2020 року.
Щодо нарахування пені, позивач зазначає, що ЗУ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України корона вірусної хвороби COVID-19», який набув сили 04 липня 2020 року, не поширюється а спірні правовідносини, зокрема і борг, що виник до введення карантину - 11 березня 2020 року. Як вбачається із судової практики, стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається з дня, з якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Враховуючи те, що строк давності за основною вимогою не сплив, а обов`язок сплатити суму позики виник до 11 березня 2020 року, стягненню підлягає вся сума пені.
Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про її розгляд, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача - адвоката Дудорова О.О., який підтримав доводи власної апеляційної скарги і заперечував проти скарги відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає задоволенню, а скарга відповідача - відхиленню, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції послався на те, що позивач належно довів існування зобов`язань відповідача за договором позики, встановив, що позика не повернута, і це не спростовано відповідачем, тому вимога щодо стягнення коштів в сумі 8000 доларів США підлягає задоволенню. А вирішуючи вимоги про стягнення пені в розмірі 14600 доларів США, виходив з передбаченої  ч.3 статті 551 ЦК України можливості суду зменшення розміру неустойки, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тому зменшив суму пені, що підлягає стягненню з відповідача, до 2000 доларів США. 

Судом встановлено, що 03 липня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики шляхом видачі розписки, відповідно до якої ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 8000,00 доларів США, зі строком повернення позики до 20 квітня 2018 р., що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом розписки (а.с.87). Також у розписці сторони встановили, що за невиконання або неналежне виконання свого обов`язку щодо повернення коштів у строки боржник оплачує кредитору пеню в сумі 0.5% від позиченої суми за кожен день прострочки.

Керуючись статтями 527, 1049, 599 ЦК України, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача стосовно стягнення суми основного боргу, задовольнив вимоги в цій частині, стягнув з відповідача 8000 доларів США. 

Не оспорюючи висновків суду в частині наявності боргу перед позивачем, відповідач в апеляційній скарзі вказує на неправильність рішення суду у зв`язку із незастосуванням наслідків спливу строку позовної давності. 
В суді першої інстанції відповідач ОСОБА_1 вказував, що на його думку позивач пропустив строку позовної давності для частини платежів за договором позики. 
Однак суд першої інстанції виходив з того, що сторони не визначили у розписці суму повернення коштів кожні три місяці, тому неможливо встановити, по якій вимозі та на яку суму слід застосовувати строк позовної давності. Враховуючи, що у розписці зазначено кінцевий строк повернення позики 20.04.2018 року, тому перебіг строку позовної давності слід рахувати з цієї дати.

Перевіряючи рішення в цій частині у зв`язку із доводами апеляційної скарги відповідача, колегія суддів прийшла до наступного. 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). 
Якщо погодитися із відповідачем, то за умовами позики про повернення боргу частинами кожні три місяці він повинен був би сплатити першій платіж до 03.10.2017 року, другий - до 03.01.2018 року, третій - до 03.04.2018 року, четвертий - до 20.04.2018 року, як він визначив сам. Отже, строк давності по першім трьом платежам сплинув би відповідно до 03.10.2020 року, до 03.01.2021 року, до 03.04.2021 року. 
Втім, 02 квітня 2020 року набув чинності ЗУ № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних те економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким доповнено розділ Прикінцеві та перехідні положення ЦК України пунктами 12-14, відповідно до яких під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Тому для жодного з платежів боргу згідно з порядком погашення його кожні три місяці, строк позовної давності не сплинув. 
Отже, висновок суду про відсутність підстав для застосування строку позовної давності для сплати основного боргу хоча й базується на іншій оцінці суду умов договору, однак фактично не йде врозріз із вимогами закону, які регулюють положення застосування строку позовної давності в даному спорі, тому немає підстав для зміни або скасування рішення в цій частині. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача є неспроможними, рішення в цій частині є правильним.

Переглядаючи рішення в частині часткового задоволення вимог про стягнення пені за договором позики, в межах доводів обох апеляційних скарг, колегія суддів прийшла до наступного. 
Умовами договору позики від 03.07.2017 року за невиконання або неналежне виконання свого обов`язку щодо повернення коштів в строки встановлено, що боржник оплачує кредитору пеню в сумі 0.5% від позиченої суми за кожен день прострочки. 
Відповідач розрахував суму пені в розмірі 14600 доларів США . 
Згідно з ч.3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Суд першої інстанції зменшив розмір пені до 2000 доларів США, при цьому посилався на судову практику, яка стосується подібних відносин. 
Так, суд, вирішуючи це питання, посилався на постанову Верховного Суду у справі № 904/5830/18 від 22.10.2019 року, де було зазначено, що ні у нормі ч.3 ст.551 ЦК України, ні в чинному законодавстві України не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності.
Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
При цьому, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку обставин, які мають істотне значення, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Цивільні та господарські відносини повинні ґрунтуватись на засадах справедливості, добросовісності, розумності, як складових елементів принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.11.2018 у справі № 913/89/18, від 04.12.2018 у справі № 916/65/18, від 03.07.2019 у справі № 917/791/18.
Отже, аналізуючи так судову практику, вбачається, що для вирішення питання про зменшення розміру неустойки якнайменш необхідно, щоб він значно перевищував розмір збитків, 
Такі обставини зі справи неможливо встановити: пеня не перевищує в значному розмірі борг. Також, незважаючи на посилання на відповідну судову практику, судом першої інстанції не встановлювалося, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.
Більш того, зі справи вбачається, що відповідач не намагався вжити заходів до виконання зобов`язання, і не просив суд про зменшення неустойки, проти позовних вимог заперечував в повному обсязі. 
Перевіривши розрахунок, колегія суддів приймає до уваги, що пеня позивачем розрахована за рік, як визначено правилами статті 258 ЦК України, яка передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). 
У статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.  
При укладанні договору позики сторони погодили умови відповідальності за невиконання договору в тому числі. 
Відповідач не навів жодних обставин, які б дали можливість суду вирішити питання про зменшення пені, і висновок суду в цій частині нічим не мотивований. 
Тому, з огляду на те, що рішення в цій частині не відповідає обставинам справи і не ґрунтується на нормах матеріального права, то підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про повне задоволення вимог позивача про стягнення з боржника пені в розмірі 14600 доларів США. 
При цьому на висновки колегії суддів не впливають доводи апеляційної скарги відповідача про необхідність скасування рішення в цій частині з ухваленням рішення про повну відмову у задоволенні таких вимог. 
Так, відповідач посилається на норми п.15 Прикінцевих положень ЦК України, які передбачають, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. {Розділ доповнено пунктом 15 згідно із Законом № 691-20 від 16.06.2020} . Закон набув сили 04.07.2020 року .
Обов`язок по сплаті пені виник у відповідача до набрання чинності вказаними нормами права: з 20.04.2018 року. Позивач нарахував пеню за рік, виходячи з умов договору, які передбачають санкції у вигляді 0,5% від позиченої суми за кожний день, а не від суми чергового платежу або залишку боргу, як стверджує відповідач в апеляційній скарзі. 
Аналіз частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3006цс15, з якими погодився і Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 363/3543/16-ц (провадження № 61-21240св18). 
А враховуючи вищенаведені положення Закону України № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних те економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», і що до вимог про стягнення основного боргу строк не сплинув, то і для пені строк позовної давності також не пройшов. 
Посилання відповідача на норми Закону України № 533-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникнення і поширення корона вірусної хвороби (COVID-19)» не мають значення, оскільки не стосуються правовідносин між сторонами. 
Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення пені необхідно скасувати, задовольнити такі вимоги, а в решті рішення зміні або скасуванню не підлягає. 
Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, то у відповідності до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на судовий збір в розмірі 9481,70 грн.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, Івано-Франківський апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 
Рішення Богородчанського районного суду Iвано-Франкiвської областi від 04 листопада 2022 року скасувати в частині стягнення пені. 
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення пені за договором задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму пені в розмірі 14 600 (чотирнадцять тисяч шістсот) доларів США. 
В решті рішення залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування судових витрат 9481 (дев`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) грн 70 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складений 13 березня 2023 року. 

Головуюча                                                                 Є.Є. Мальцева
Судді:                                                                  В.М. Барков
В.А. Девляшевський