УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5893/22 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В.М. 
Категорія 63 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2023 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря судового засідання Кузьменко А.О.
з участю представника позивача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Шкирі В.М.
у цивільній справі №296/5893/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом. Просив усунути перешкоди у користуванні майном шляхом позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 . В обґрунтування поданого позову зазначав, що він є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира належить йому на праві власності на житло № НОМЕР_1 від 22.04.1999 року. Крім нього у вказаній квартирі, відповідно до поквартирної карточки, зареєстрована – ОСОБА_2 , 2001 р.н., яка самостійно залишила вказану квартиру, забравши свої речі у 2012 році, про що мешканцями ОСББ «На Гоголівській 94-96» ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , складено Акт від 08.09.2022, про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_2 зареєстровані у квартирі АДРЕСА_1 , однак з 2012 року не проживають.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі  ОСОБА_1  просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема апелянт зазначає, що визнаючи акт від 08.09.2022 року неналежним доказом, суд першої інстанції не звернув уваги на ту обставину, що він стосуються предмета доказування, оскільки підтверджує обставину відсутності відповідача у кв. АДРЕСА_1 з 2012 року без поважних причин. Оскільки суд першої інстанції розглядав справу на підставі наявних у матеріалах справи доказів, то єдиний наявний доказ - це вказаний акт, який не був спростований відповідачем або підданий ним сумніву. Крім того, на думку апелянта є необґрунтованим твердження суду про відсутність його клопотання про виклик свідків, зазначених в акті від 08.09.2022 року, оскільки він не міг скористатися таким правом, тому що судове засідання в порушення вимог ст.217 ЦПК України, не відкривалось, права та обов`язки йому не роз`яснювались. Вказує, що добросовісно, не вводячи суд в оману, надав всі наявні у нього докази. Тому у суду не було обґрунтованих сумнівів для висновку про недостатність акту від 08.09.2022 року як доказу про непроживання відповідача у спірній квартирі з 2012 року без поважних на те причин.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що  ОСОБА_1 є громадянином України про що свідчить фотокопія паспорту серії НОМЕР_2 виданого на його ім`я 18.04.1998. Місцем його реєстрації в паспорті значиться: АДРЕСА_2 , має картку платника податків НОМЕР_3 (а.с.7,8).
Згідно свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 22.04.1999 року ОСОБА_1 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с.4).
Відповідно до поквартирної карточки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з 24.05.2017 року та значиться як онука ОСОБА_7 (а.с.6).
Відповідно до Акту ОСББ «На Гоголівській 94-96», складеного 08.09.2022 року мешканцями будинку АДРЕСА_3 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , однак, з 2012 року не проживають (а.с.5).
Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що спірні правовідносини виникли у сторін з приводу користування належною позивачу квартирою, право користування якою відповідачка набула як член сім`ї власника.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.
За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383,391,405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти висновку що положення статей 383,391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.
Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Судами попередніх інстанцій установлено, що відповідачі набули право користування спірною квартирою згідно із законом, вселившись у неї та зареєструвавши місце проживання в установленому законом порядку за згоди власника цієї квартири (чоловіка та батька).
Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав про те, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Buckley v. UK» (Баклі проти Сполученого Королівства)).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Отже, при вирішенні справи про виселення особи, чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, суд повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, виселення особи має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду № 445/268/21 від 31.01.2023; у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду № 295/11036/23 від 10.01.2023.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім членом (колишнім членом) сім`ї, а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі, щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є принцип пропорційності.
Європейський суд з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема, й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
З урахуванням зазначених норм права та практики Європейського суду з прав людини можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків.
В даному випадку судом встановлено, що позивач є співвласником квартири АДРЕСА_1 . Дана квартира належить йому на праві власності на житло № НОМЕР_1 від 22.04.1999 року. У квартирі позивач зареєстрував онуку, як члена сім`ї – ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
При цьому, суду, на підтвердження своїх доводів про те, що відповідач (його онука) не користується житлом без поважних причин понад один рік, позивачем надано єдиний доказ - Акт від 08.09.2022 за підписами мешканців будинку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з якого вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 не проживають з 2012 року (а.с.5). Вказані в акті свідки не допитані безпосередньо судом, та не попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, оскільки таких клопотань до суду позивачем не заявлено. А суд позбавлений можливості сам збирати будь- які докази по справі, оскільки це може свідчити про його упередженість та надання переваг одній зі сторін.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що акт від 08.09.2022, який наданий позивачем не є належним та достатнім доказом, який підтверджує відсутність відповідача у вказаному у житловому будинку та поважності причин його відсутності понад один рік. Інших доказів на підтвердження заявлених вимог позивачем суду не надано.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. 
Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Разом з тим, будь-яких процесуальних порушень, які б давали підстави для переоцінки доказів, апеляційним судом не встановлено.
За наведених обставин підстав для скасування законного та обґрунтованого судового рішення з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі позивача, апеляційним судом не вбачається.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,375,381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 07 грудня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і з цього дня протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий:                         Судді: