П О С Т А Н О В А
      І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
29 березня 2023 року                                                                                       м. Київ
         
Справа № 362/1260/18
Провадження: № 22-ц/824/2682/2023
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О., 
суддів Нежури В. А., Соколової В. В.
секретар Івасенко І. А.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Матвійчука Михайла Зеновича в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк»
на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Ковбеля М. М., 
у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,
 
                                                 у с т а н о в и в:
 
У березні 2018 року ПАТ «Альфа-Банк» (далі - банк) звернулось до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що 07.02.2017 року між банком та ОСОБА_1 укладено Угоду про надання особистого кредиту № 500999786, за умовами якої відповідачка отримала кредит у розмірі 112198,68 грн зі строком повернення до 08.02.2021 року та процентною  ставкою за користування кредитом у розмірі 23 %. Відповідачка зобов`язалась в порядку та на умовах, що визначені угодою, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені угодою. Банк  свої зобов`язання за договором виконав, відкривши відповідачу картковий рахунок у валюті «гривня», що підтверджується випискою з особового рахунку відповідачки. Однак, відповідачка впорушення умов договору свої зобов`язання належним чином не виконала, в результаті чого у неї станом на 08.02.2018 року виникла прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 106121,53 грн, та за відсотками у розмірі 11214,75 грн.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року у задоволенні позову АТ «Альфа-Банк» про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.
Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Матвійчук М. З. в інтересах АТ «Альфа-Банк»  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що банківська виписка по карткових рахунках, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом існування заборгованості у відповідачки, яка повинна досліджуватись судом з іншими доказами. В той же час, відповідачкою належними доказами не спростовано існування заявленої банком заборгованості, не надано контррозрахунку на спростування наданого банком розрахунку,  а тому висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог є  передчасними. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 16  січня 2023 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Касьяненко Д. Л. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги та зазначив, що банком не надано повного та детального розрахунку заборгованості, а також не надано виписки карткового рахунку на підтвердження факту надання позичальнику кредитних коштів. Окрім того, банком порушено порядок пред`явлення вимоги щодо дострокового погашення заборгованості, не вчинено дій щодо досудового врегулювання спору. Просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним  є рішення, ухвалене  судом відповідно до норм матеріального  права із дотриманням  норм  процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому  засіданні.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, 07.02.2017 року ОСОБА_1 підписано оферту, а АТ «Альфа-Банк»  акцепт на укладання угоди про надання особистого кредиту № 500999786 у розмірі 112 198,60 грн з процентною ставкою за користування кредитом у розмірі 23 % та строком повернення до 08.02.2021 року.
Згідно п. 7 угоди, платежі з повернення кредиту,  сплати процентів за його користування, сум комісійної винагороди та інших платежів за угодою про надання кредиту здійснюється щомісячно рівними частинами у сумах  та в терміни, в порядку та на умовах, визначених угодою про надання кредиту та відповідно до графіку платежів, який є додатком № 1 до цієї угоди.    
Згідно розрахунку заборгованості по кредитному договору, станом на 08.02.2018 року заборгованість відповідачкиперед банкомскладає 106121,53 грн  та за відсотками 11214,75 грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що банком не надано повного та детального розрахунку заборгованості позичальника, а також виписки по банківським рахункам за увесь період кредитування, що позбавляє суд можливості встановити беззаперечність наявної заборгованості.
Перевіряючи висновки суду першої інстанції, колегія ураховує наступне.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.
За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ).
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд у постанові від 30.01.2018 року у справі №161/16891/15 вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.
Отже, виписка за картковим рахунком може бути належним доказом щодо заборгованості за кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Належним чином дослідити поданий стороною доказ (в цьому випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.
 Такі правові висновки висловлені  Верховним Судом у  постановах від 11 листопада 2020 року у справі № 205/4176/18,  від 21 жовтня 2020 року у справі № 190/1419/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.
Обґрунтовуючи право вимоги  за кредитним договором, банк надав суду копію кредитного договору, розрахунок заборгованості за кредитом та виписку з особового рахунку позичальника  ОСОБА_1 (а.с. 4-7, 10-11)
З виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 за період з 07.02.2017 року по 08.02.2018 року убачається факт надання банком кредиту у розмірі 112 198,68 грн,  а також часткове погашення позичальником кредитної заборгованості, останнє з яких було здійснено  17.10.2017 року на суму 2000 грн.
Відомості, які містяться в наданій банком виписці, в повній мірі узгоджуються з наданим банком розрахунком заборгованості, який, між іншим, є чітким, повним та розгорнутим по відповідних категоріях. Даних на спростування вказаного розрахунку заборгованості матеріали справи не містять. 
Окрім того, слід відмітити, що факт отримання кредиту, окрім наявних в матеріалах справи доказів, підтверджується й діями ОСОБА_1 щодо часткового повернення кредитних коштів. В будь-якому випадку, доказів повернення кредитних коштів у повному обсязі відповідачкою суду надано не було.
Доводи ОСОБА_1  про те, що банк не мав права звертатися до суду з позовом, оскільки не пред`являв дострокових письмових вимог про стягнення заборгованості, є необґрунтованими, оскільки кредитодавець наділений можливістю реалізувати своє право відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред`явлення досудової вимоги, так і судової.  Тобто, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту є правом, а не обов`язком банку.Більш того, банком на адресу ОСОБА_1 було направлено вимогу про усунення порушення № 55693-102-б/б від 27.02.2018 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 12-13).
Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь банку вказаної вище заборгованості за кредитним договором, а саме 117 336,28 грн, з яких 106 121,53 грн- тіло кредиту, 11 214,75 грн - відсотки.
Суд першої інстанції при вирішенні даної справи не належно дослідив наявні в матеріалах справи докази, та не звернув уваги на те, що наданий банком розрахунок заборгованості у сукупності з іншими доказами, а саме випискою по картковому рахунку,  підтверджують  розмір заборгованості відповідачки, яка заявлена до стягнення, та як, наслідок, дійшов помилкового висновку про відмову в позові.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 376 ЦПК України є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з вимогами п. п. в)  п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо  розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.
Згідно ст. 141 ЦПК України,  з ОСОБА_1   на користь АТ «Альфа-Банк»  підлягають стягненню  витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги у загальному розмірі 4405 грн.
 
Керуючись  ст.ст. 367, 368, 374, 376,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу скаргу адвоката Матвійчука Михайла Зеновича в інтересах Акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 03 жовтня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження: 03150,  м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100)  заборгованість за угодою про надання особистого кредиту № 500999786 від 07.02.2017 року у розмірі 117 336,28 (сто сімнадцять тисяч триста тридцять шість) грн 28 коп, з яких 106 121,53 грн - тіло кредиту, 11 214,75 грн - відсотки.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ,  місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (ЄДРПОУ 23494714, місцезнаходження: 03150,  м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100)  витрати по сплаті судового збору у розмірі 4405 (чотири тисячі чотириста п`ять) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                  Т. О. Невідома

Судді                                                                                              В. А. Нежура

                                                                                                      В. В. Соколова