ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8025/22 Справа № 201/11583/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Биліна  Т. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2022 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Биліни Т.І., 
суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                                ОСОБА_1 , 
на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 
ВСТАНОВИЛА: 
       АТ КБ «Приватбанк» у листопаді 2021 року звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним сторонами кредитним договором від 26 листопада 2007 року №DNDVGO00000449, станом на 18 жовтня 2021 року в сумі 430 048,10 доларів США, що складається із: заборгованості за кредитом — 257 204,31 доларів США, заборгованості по відсоткам за користування кредитом — 172 843,79 доларів США, що за еквівалентно 11 327 466,95 грн., виходячи з курсу НБУ 26,34 грн. за долар. 
Умовами вказаного договору передбачено надання відповідачеві кредиту в загальному розмірі 339 978,78 доларів США, на термін до 26 листопада 2027 року, де відповідач зобов`язався сплачувати грошові кошти щомісячними платежами для погашення заборгованості за кредитом, а також відсотки за користування кредитом, комісію та пеню у разі несвоєчасного виконання умов договору. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредит у загальному розмірі 339 978,78 доларів США, однак відповідач свої обов`язки своєчасно не виконував, у зв`язку з чим станом на 18 жовтня 2021 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 430 048,10 доларів США. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, внаслідок чого виникла необхідність захисту свого порушеного права, позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та враховуючи наведені обставини наполягав на їх задоволені /а.с.1,2 Том І/.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» задоволено в повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість по кредитному договору від 26 листопада 2007 року станом на 18 жовтня 2021 року в сумі 430048.10 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредиту — 257204,31 доларів США, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом — 172843,79 доларів США /а.с.244-248 Том І/.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 через свого представника — адвоката Мальцева В.П. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, із застосуванням наслідків пропуску позивачем строку позовної давності, чому судом першої інстанції не було надано належної правової оцінки, як і не досліджувався розмір заборгованості, з яким відповідач повністю не згоден /а.с.1-5 Том ІІ/.
АТ КБ “Приватбанк”, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, 02 грудня 2022 року подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що рішення суду є цілком обґрунтованим, а докази у справі досліджені у повній мірі, в тому числі і розглянуто клопотання про застосування строків позовної давності, яке судом правомірно не було задоволено, оскільки останній платіж відповідач вніс 14 листопада 2017 року, тоді як умовами договору строк позовної давності передбачений в межах 5 років, а з цим позовом позивач звернувся до суду 09 листопада 2021 року, тобто в межах встановленого договором строку. Просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого зараз є позивач АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договору № DNDVGО00000449 від 26 листопада 2007 року, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 339978,78 доларів США для своїх потреб зі сплатою обумовлених відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення кредиту - 26 листопада 2027 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між банком та відповідачем додаткові договори не укладались. Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви відповідача надав кредитні кошти, що підтверджено доказами та не заперечується сторонами. 
       Згідно з наданим банком розрахунком, за вказаним кредитним договором, станом на 18 жовтня 2021 року заборгованість ОСОБА_1 дорівнює 430048.10 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредиту — 257204,31 доларів США, заборгованість за нарахованими відсотками за користування кредитом — 172843,79 доларів США. З вказаним розрахунком погодився суд першої інстанції та взяв його за основу при визначенні загального боргу відповідача перед позивачем,
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог АТ КБ “Приватбанк”, суд першої інстанції, керувався нормами ст.ст.526,533,626-628,638,639,1050,1054-1056 ЦК України, вважав доведеним факт укладання між сторонами кредитного договору та отримання позичальником грошових коштів, відповідно Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, що в сукупності із заявою-анкетою свідчить про укладання такого договору про надання банківських послуг. 
Вказані судом першої інстанції обставини не відповідають дійсності, оскільки відповідач не заповнював заяву-анкету, не знайомився з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами, оскільки вказані дії притаманні укладенню договору приєднання.
Крім того суд першої інстанції, керуючись нормами ст.ст.256,257,261,267 ЦК України, дійшов висновку про відсутність підстав для застосування строку позовної давності, який вважав не пропущеним позивачем, внаслідок чого дійшов висновку про обґрунтованість вимог щодо стягнення з відповідача суми заборгованості перед банком, яка зазначена у позовній заяві.
       З такими висновками колегія суддів не погоджується у повному обсязі, оскільки судом першої інстанції не досліджувався дійсний розмір заборгованості, її походження, строки її виникнення, не взято до уваги встановлений умовами договору строк позовної давності у п`ять років на всі складові простроченої заборгованості, що повинні вноситись позичальником щомісячними платежами, в рішенні не наведено підстав, з яких суд виходив, що позивач мав можливість звертатись до суду до 26 листопада 2027 року, з позовними вимогами, оскільки вказане не відповідає обставинам справи. 
       З аналізу наведеного колегією суддів встановлено, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпопетровська від 23 вересня 2022 року не відповідає вимогам, визначеним у ст. 263 ЦПК України.
       Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
       Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, колегією суддів встановлено, що 26 листопада 2007 року між позивачем та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNDVGО00000449, де п.7.1 передбачено видачу позичальнику на строк до 26 листопада 2027 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 339 978,80 доларів США: в тому числі 305 000 доларів США — оплата по договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-07/15-5 та договору купівлі-продажу цінних паперів №Б-07/15-6, на оплату страхових платежів — 34 978,80 доларів США, у випадку та порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, шляхом безготівкового перерахування, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,90% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, за який приймається період з 21 по 28 число кожного місяця, який є періодом сплати щомісячних платежів у сумі не менше 3564,80 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.
Відповідно до п.7.1.1 договору позичальник зобов`язується повернути кредит в порядку та строки, що передбачені п.7.1. Повне погашення кредиту повинно бути здійснено в останній день строку, вказаному у п.7.1 цього договору.
Разом з цим, колегією суддів встановлено, що п.4.5 договору встановлені терміни позовної давності у 5 років по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки — пені, штрафів за даним договором, про що домовились сторони цього договору (а.с.9,10 Том І).
В межах встановленого договором строку дії договору позивач направляв вимоги на адресу позичальнику ОСОБА_1 про усунення порушення основного зобов`язання №254, перша датована 06 серпня 2016 року, а друга 25.08.2017 року, які підписані уповноваженою особою банку з печаткою банку, що колегією суддів приймається як належний і допустимий доказ. 
В першій вимозі позивач зазначив, що загальна прострочена сума заборгованості станом на 19 липня 2016 року становить 113 646,14 доларів США, яка складається з безпосередньо кредиту, відсотків за користування кредитом, однак сумарна заборгованість за цим договором становить 359 063,77 доларів США, в тому числі: 13 812,37 доларів США — прострочене зобов`язання по кредиту, 52 634,06 доларів США — прострочені відсотки, 37 378,71 доларів США — пеня, 9 821 доларів США — комісія, для виконання сплати якої позичальнику надавалось 30 днів для її погашення. (а.с.127-128 Том І)
Дослідивши вказану вимогу, колегія суддів відзначає, що з інформації, яка в ній міститься не можливо встановити дійсний розмір заборгованості відповідача, станом на 19 липня 2016 року, яку вимагає погасити позивач, а також чи стосується вимога погашення простроченої заборгованості чи погашення заборгованості за кредитним договором в повному обсязі протягом 30 днів з дати отримання цієї вимоги. 
Суми по складовим боргу, що зазначені у вимозі від 06 серпня 2016 року, у своїй сукупності не відповідають сумі, яку банк вважав необхідно погасити, зокрема, 113 646,14 доларів США, не узгоджується із заявленою сумарною заборгованістю за цим договором в 359 063,77 доларів США, яка також не узгоджується із розбивкою її на складові боргу, як то: 13 812,37 доларів США — прострочене зобов`язання по кредиту, 52 634,06 доларів США — прострочені відсотки, 37 378,71 доларів США — пеня, 9 821 доларів США — комісія.
Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 203/4947/15-ц (провадження № 61-19344ск18) зазначив, що: "Визначення правової природи письмової вимоги кредитора до боржника, та відповідно правових наслідків її надіслання залежить від змісту такої вимоги.
Якщо вимога за своїм змістом є нагадуванням чи інформуванням про існування заборгованості, а також містить прохання про погашення поточної заборгованості, то така вимога є досудовою претензією.
Виходячи із зазначеного, колегія суддів, дійшла висновків, що вимога від 06 серпня 2016 року не є підставою для застосування строку позовної давності до боргових зобов`язань.
З наданої виписки по рахунку № НОМЕР_1 , який збігається з рахунком вказаним у п. 7.2 договору, відкритого ОСОБА_1 для погашення заборгованості за кредитом, за період з 26 листопада 2007 року по 31 березня 2022 року, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 здійснював щомісячний платіж не в повному обсязі, передостанній платіж ним проведено 15 січня 2015 року, а останній платіж - 14 листопада 2017 року, який було здійснено зі значним перевищенням термінів передбачених п.7.1.2 укладеного договору.
Згідно п.7.1.2 договору встановлено, що у разі порушення строків оплати, передбачених п.7.1.1 (зокрема оплата простроченої заборгованості не в повному обсязі), на 120 календарних днів, - сторони домовились вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості за кредитом), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі), - останній день місяця, в якому відбулося порушення строків оплати на 120 календарних днів.
Колегією суддів встановлено, що, в силу ст.526, 1049, 1054 ЦК України, відповідач не сплачував кредит встановленими платежами обумовленими умовами Кредитного договору, і з порушенням ст. 530 ЦК України відступив від умов в частині виконуваного обов`язку і строків виконання, та в силу ст. 612 ЦК України, вважається таким, що прострочив виконання щодо повернення кредиту за усіма його складовими, починаючи з 15 травня 2015 року.
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що у позивача строк позовної давності почався, враховуючи положення п.п.4,5, 7.1.2 договору, в силу ст.ст.256,261 ЦК України, з 15 травня 2015 року(15 січня 2015 року + 120 днів), який закінчився 15 травня 2020 року, з урахуванням збільшеного строку позовної давності, передбаченого умовами договору. 
Крім того позивач 25.08.2017 року надіслав відповідачу письмову вимогу про усунення порушень за укладеним кредитним договором, шляхом виконання всіх боргових зобов`язань за кредитним договором в сумі 451427,03 долари США, в якій зазначено, що термін повернення кредиту та сплати за користування кредитом вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит – обов`язковим до повернення і сплати в повному обсязі протягом 5(п`яти) календарних днів з дати відправлення письмової вимоги, чим, в розумінні ст. 611 ЦК України, змінив умови зобов`язання ОСОБА_1 з повернення щомісячними платежами кредитних коштів, внаслідок чого позивач втратив право нараховувати відсотки та штрафні санкції відповідно умов договору з 30.08.2017 року, а також змінив строки позовної давності, для сум погашення боргу внесених відповідачем в рахунок погашення боргу після вказаної дати.(т.1 а.с.117, 118)
Згідно позиції Верховного Суду викладеній у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 203/4947/15-ц (провадження № 61-19344ск18) якщо письмове звернення кредитора до боржника містить вимогу про дострокове повернення усієї суми заборгованості як простроченої, так і поточної, то таке звернення є вимогою про дострокове повернення кредиту, наслідком надіслання якої є зміна строку виконання основного зобов`язання відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України".
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) зазначила, що: "Аналіз змісту статей 1054, 1050 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.
Повідомлення (вимога) про дострокове повернення кредиту, яке направляється позичальнику є формою досудового вирішення спору між контрагентами та вимогою сторони, права або законні інтереси якої порушено, про добровільне/безпосереднє врегулювання спору, вказує на зміну строку виконання основного зобов`язання й встановлює обов`язок кредитора пред`явити позов до боржника протягом трьох років, якщо інше не визначено кредитним договором (статті 257, 259 ЦК України), недотримання якого може нести ризик лише для кредитора про втрату в майбутньому права на задоволення своїх вимог у примусовому порядку через суд".
З урахуванням наведеного на останнє внесення коштів, яке відповідач здійснив 14 листопада 2017 року, тобто після отримання письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором та його погашення в повному обсязі, умови договору щодо термінів позовної давності тривалістю у 5 років вже не розповсюджувалися. (а.с.57-60, 117 Том І)
Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
       Згідно з ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідач не заперечував наявності у нього простроченої заборгованості в апеляційній скарзі, однак, зазначав про невстановлення судом першої інстанції дійсного її розміру, та не застосував наслідків пропущення строків позовної давності про що він просив.
Колегія суддів погоджується, що відповідач не виконав свої зобов`язання та має заборгованість перед позивачем, проте вважає, що задоволення позовних вимог є неможливим з огляду на пропущення позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачем.
З аналізу наведеного вбачається, що строк позовної давності для позивача щодо погашення складових кредитного договору, враховуючи положення п.п.4,5, 7.1.2 договору, з урахуванням збільшеного строку позовної давності – 5 років, передбаченого умовами договору почався після 15 травня 2015 року(15 січня 2015 року + 120 днів) та закінчився 15 травня 2020 року. 
Внесення боржником ОСОБА_1 платежу 14 листопада 2017 року, тобто вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу, зупинений строк, який тривав з 15 травня 2020 року, відновив свій перебіг з 14 листопада 2017 року та тривав до 14 листопада 2020 року.
Домовленість сторін, передбачена п. 4.5 договору, яким регламентувався строк позовної давності у 5 років втратила свою актуальність внаслідок направлення позивачем відповідачу ОСОБА_1 вимоги про дострокове погашення боргу від 25.08.2017 року, яку останній повинен був виконати після спливу 5-денного строку на усунення порушення основного зобов`язання, тобто до 30.08.2017 року, а тому, в силу ст. 257 ЦК України, колегія суддів приймає за належне загальну позовну давність, яка визначена законом тривалістю у 3 роки.
Колегія суддів відзначає, що необхідно відрізняти два поняття: зупинення перебігу позовної давності (стаття 263 ЦК України) та його переривання (стаття 264 ЦК України). У першому випадку Кодексом передбачено чотири обставини, при настанні яких позовна давність зупиняється і після припинення яких цей строк продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. У другому випадку після настання певних подій перебіг позовної давності починається заново, а не продовжується. Перша подія – вчинення боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу або іншого обов`язку. Друга подія – пред`явлення позову до боржника, навіть якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. 
З огляду на зазначене, враховуючи, що позивач звернувся до суду лише12 листопада 2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про що зазначив відповідач в своєму клопотанні, колегія суддів дійшла висновку, з урахуванням позиції Верховного суду відображеній в постанові від 04 серпня 2021 року у справі № 274/1734/15-ц, що вказане є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права та вимоги ст. 263 ЦПК України, оскільки судове рішення ухвалено в їх порушення без встановлення фактичних обставин, дослідженні доказів та сприянні сторонам у досягненні істини у цьому спорі.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. 
Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року належить скасувати, а задоволенні позовних вимог АТ КБ “Приватбанк” відмовити.
керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2022 року– скасувати.
В задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк “Приватбанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором — відмовити.       

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.І. Биліна 

Судді:                                                                С.А.Зайцева                                                                
                                                                       Ж.І.Максюта