Ухвала
 
31 січня 2023 року
м. Київ
 
справа № 521/6220/21
провадження № 61-1406ск23 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси у складі судді: Мазуренка М. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року у складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Орловської Н. В., Чорної Т. Г., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2021 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, що перебуває в загальному користуванні.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є співвласником 1/5 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Однією із співвласниць домоволодіння є ОСОБА_1 . Земельна ділянка, на якій розташоване домоволодіння, має цільове призначення - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, та перебуває в загальному користуванні співвласників будинку.
 
У 2019 році відповідач без згоди інших співвласників спорудила металеву огорожу, внаслідок чого за рахунок частини земельної ділянки загального користування збільшила своє подвір`я, а також площу навісу, позначеного на плані будинку під літ. «Н», чим зменшила ширину загального проходу до інших споруд (сараїв, гаражів) та городів мешканців та порушила право користування вказаною земельною ділянкою співвласників будинку.
 
Посилаючись на викладене, позивач просила суд зобов`язати відповідача привести земельну ділянку під вказаним домоволодінням в попередній стан шляхом демонтажу зазначеного металевого паркану (огорожі).
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року, позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_1 демонтувати металеву огорожу (паркан) навісу, позначеного на плані домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , встановлену від кута сараю, позначеного на плані домоволодіння літерою «Л» до кута гаражу, позначеного на плані домоволодіння літ. «М» (план домоволодіння згідно технічного паспорту, виконаного КП «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради станом на 14 липня 2015 року).
 
25 січня 2023 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд при розгляді апеляційної скарги застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 15 липня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц та у постановах Верховного Суду: від 10 січня 2019 року у справі № 713/551/17; від 11 квітня  2019 року у справі № 301/854/17; від 03 липня 2019 року у справі № 700/670/16-ц; від 16 вересня 2020 року у справі № 296/1808/13-ц.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не відреагували на ту обставину, що  встановлення спірної огорожі відбулося попереднім власником, а у постанові Верховного Суду України від 15 липня 2017 року у справі № 705/6917/14-ц наголошено, що за правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то у разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Не встановивши розміру земельної ділянки, яка була встановлена ще за попереднього власника, суди зробили неправомірний висновок, що встановивши ковану огорожу замість сітки рябиці ОСОБА_1 збільшила попередній розмір земельної ділянки. Клопотання про призначення у справі земельної експертизи не заявлялось і така експертиза, яка могла б встановити розмір земельної ділянки, не проводилась. У рішенні суду зазначено, що згода співвласників домоволодіння на проведення робіт із збільшення навісу за рахунок частини земельної ділянки спільного користування в матеріалах справи відсутня. Однак виникає питання, яким чином це встановлено судом, якщо жоден їх співвласників будинку в судовому засіданні не допитаний. Суд відхилив доводи відповідача про застосування позовної давності, при тому що позивач визнала в судовому засіданні встановлення сітки попереднім власником. Апеляційний суд не звернув увагу на те, що у справі відсутній жодний доказ наявності інших споруд, в тому числі і тих, що належать позивачу, прохід до яких перешкоджає встановлена відповідачем огорожа. Суди не встановили кому належить спірна земельна ділянка та кому завдана ймовірна шкода. 
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19  грудня 1997 року).
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про зобов`язання відповідача привести земельну ділянку під домоволодінням в попередній стан шляхом демонтажу металевого паркану (огорожі).
 
Отже, ця справа не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
 
Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.
 
З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Таким чином, оскаржені судові рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси та постанову Одеського апеляційного суду від 28 грудня 2022 року в справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради, про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                   В. І. Крат
 
                                                                                               І. О. Дундар 
                                                                                       
                                                                              Є. В. Краснощоков