ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       27 грудня 2022 року                м. Чернівці                Справа № 2-82/12

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.,
секретар: Собчук І.Ю.,
скаржник: ОСОБА_1 ,
боржник: ОСОБА_2 ,
стягувач: ПАТ «ВТБ Банк», товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фактор Плюс», ОСОБА_3 , 
особа, дії якої оскаржуються: Департамент Державної виконавчої служби Відділу примусового виконання рішень,

при розгляді справи за апеляційною скаргою відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, від імені якого діє Кушнір Людмила Володимирівна, на ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2022 року, постановлену під головуванням судді Мінів О.І., -
В С Т А Н О В И В:
У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на дії Державної виконавчої служби України відділу примусового виконання рішень, в якій просила:
-визнати неправомірними дії заступника директора Департаменту – 
начальника відділу примусового виконання рішень ДВС Міністерства юстиції Озадовського Р.Ю., які полягають у відмові у знятті арешту з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 ;
- зобов`язати уповноваженого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладений постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойко О.М. від 16.04.2014 року у виконавчому провадженні № 33673954.

Провадження №22-ц/822/933/22

Обґрунтовуючи свої вимоги вказувала, що в провадженні відділу примусового виконання рішень ДВС України знаходилось на виконанні рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31.01.2012 року про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 13 499 862,68 грн основного боргу, 1799 грн судових витрат та 120 грн витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.
Зазначала, що в межах вказаного виконавчого провадження головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Бойко О.М. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-82/2012 від 02.07.2012 року винесено постанову від 16.04.2014 року №33673954, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного боржнику майна.
17.04.2014 року на виконання постанови №33673954 від 16.04.2014 року державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Гребенюк О.І. здійснено запис про державну реєстрацію обтяжень до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, номер запису про обтяження: 5387454.
17.11.2016 року на підставі Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором та права вимоги за Договорами забезпечення №17/11/2016/КБ/1 від 17.11.2016 року, Договору про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за Кредитним договором та права вимоги за Договорами забезпечення №17/11/2016/КБ/2 від 17.11.2016 року, Договору про відступлення права вимоги за Іпотечним договором та Договорами застави від 17.11.2016 року, замінено кредитора на ТОВ «ФК «Фактор Плюс», а в подальшому того ж дня кредитор ТОВ «ФК «Фактор Плюс» відступило право вимоги за вище вказаними Кредитними договорами на користь нового кредитора – ОСОБА_3 , уклавши відповідний договір №17/11-16/2.
ОСОБА_3 як новим стягувачем було проведено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі на його ім`я права власності на нерухоме майно, а саме: нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 : адміністративно-виробнича будівля літ. А, загальною площею 2353,3 кв.м., будівля складу літ. Ж, загальною площею 169,4 кв.м., будівля прохідної літ. Д, загальною площею 26,6 кв.м. в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку».
Право власності на ім`я ОСОБА_3 на вказане нерухоме майно зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 18 серпня 2017 року, номер запису про право власності 21968650, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1332155673101, отже, рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31.01.2012 року було виконано в повному обсязі в серпні 2017 року.
Наголошує, що в травні 2021 року мала намір розпорядитись належним їй об`єктом нерухомого майна, однак виявилось, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , міститься запис про обтяження №5387454, вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: все нерухоме майно на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України № 33673954 від 16.04.2014 року.
Листом №3513/М-41042/20.1 від 12.01.2022 року на запит адвоката Департамент ДВС повідомив, що 26.12.2017 року державним виконавцем винесено постанову №33673954 про закінчення виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» за письмовою заявою стягувача з примусового виконання виконавчого листа №2-82/2012, виданого 02.07.2012 року Кіцманським районним судом Чернівецької області.
24.12.2021 року ОСОБА_1 повторно звернулася до Департаменту ДВС із заявою про зняття арешту з усього належного їй рухомого та нерухомого майна, який був накладений головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень ДВС України Бойком О.М. на підставі постанови від 16.04.2014 року ВП №33673954, а 03.02.2022 року отримано відповідь з ДВС, якою у задоволенні звернення скаржника від 24.12.2021 року про зняття арешту з майна боржника ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку з відсутністю підстав для його зняття.
Крім іншого, вказувала, що наведені вище обставини свідчать про наявність у неї поважних причин пропуску строку на подання скарги на дії державного виконавця та про необхідність поновлення такого строку.
       Ухвалою Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2022 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірними дії заступника директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Озадовського Р.Ю., які полягають у відмові у знятті арешту з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 .
Зобов`язано уповноваженого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України зняти арешт з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладеного постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України Бойко О.М. від 16.04.2014 року у виконавчому провадженні №33673954.
В поданій на ухвалу суду першої інстанції апеляційній скарзі ОСОБА_4 , яка діє від імені відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ, вказує на її незаконність, необґрунтованість та порушення норм матеріального і процесуального права. Просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нову про відмову у задоволенні скарги.
В обґрунтування скарги зазначає, що виконавче провадження №33673954 завершено на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» (повернення виконавчого документа за заявою стягувана), тобто державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, а не постанову про закінчення виконавчого провадження. Виконавчий збір та витрати за виконавчим провадженням №33673954 боржником ОСОБА_1 не сплачені.
Тобто, повернення виконавчого листа за ст.37 Закону - не є закінченням виконавчого провадження, оскільки вичерпний перелік підстав закінчення виконавчого провадження визначений статтею 39 Закону, тому повернення виконавчого документа не звільняє боржника від обов`язку виконати рішення суду, а, відповідно, і від негативних наслідків, передбачених Законом, за його невиконання
Також апелянт стверджує, що предметом скарги, зокрема, є зняття арешту з усього нерухомого майна, належного ОСОБА_5 , який накладено головним державним виконавцем відділу примусовою виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Бойко О.М. від 16.04.2014 року у виконавчому провадженні №33673954, а заступник директор Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є самостійним органом державної виконавчої служби, що, в свою чергу, виключає можливість його участі як відповідача у даній справі, у зв`язку з чим вважає, що позов був поданий позивачем до неналежного відповідача.
Вказує, що при вирішенні питання щодо зобов`язання державного виконавця слід виходити з того, що суд не вправі підмінити інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження державного виконавця (державної виконавчої служби) щодо вирішення питань, які законодавством віднесено до їх компетенції.
Крім іншого, апеляційна скарга містить доводи про те, що на момент винесення постанови про стягнення виконавчого збору 25.12.2012 року діяла редакція ЗУ «Про виконавче провадження» №606-ХІV, яким порядок стягнення виконавчого збору визначався у ст.28, натомість суд першої інстанції у своїй ухвалі посилається на Закон №1404-VIII та ст.27 Закону в редакції, яка діє на час розгляду скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, приходить до наступних висновків.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України та рішення суду першої інстанції в повній мірі таким відповідає.
Оскаржувана ухвала суду мотивована тим, що державним виконавцем не було доведено прийняття та існування постанови про стягнення з скаржниці виконавчого збору, їх сум та розмірів, що є підставою для висновку суду вважати відсутнім у боржника існування грошового зобов`язання зі сплати виконавчого збору. Як наслідок, ненадання достатніх доказів прийняття державним виконавцем постанов про стягнення виконавчого збору робить безпідставним подальше існування такого заходу стягнення на майно боржника – як арешт. 
З наведеними висновками суду колегія судді погоджується, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Бойко О.М. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-82/2012 від 02.07.2012 року, виданого Кіцманським районним судом Чернівецької області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 14 657 398, 31 грн основного боргу, 1700 судових витрат та 120 грн ІИЗ, винесено постанову від 16.04.2014 року у ВП №33673954, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, яке належить боржнику ОСОБА_1 , та заборонено здійснювати відчуження будь-якого належного боржнику майна (а.с.19).
       З договору №17/11/2016/КБ/2 про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за кредитним договором та права вимоги за Договорами забезпечення від 17.11.2016 року вбачається, що ПАТ «ВТБ Банк» відступило, а ТОВ «ФК «Фактор Плюс» набуло право вимоги, де розмір заборгованості боржника, що відступається за пенями, розрахованими у відповідності до умов кредитного договору та законодавства України, становить 1 157 535, 63 грн, у тому числі, крім іншого: пені по кредиту і відсотках, що стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31.01.2012 року по справі 2-82/2012 (а.с.21-23).
       В подальшому, 17.11.2016 року у відповідності до договору про відступлення права вимоги за іпотечним договором та договором застави №17/11-16/2 ТОВ «ФК «Фактор Плюс» відступило право вимоги ОСОБА_3 , втому числі і до ОСОБА_2 (а.с.24-25).
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №234408930 від 27.11.2020 року все нерухоме майно ОСОБА_1 обтяжено арештом (а.с.20).
Новим Кредитором ОСОБА_3 було проведено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі на його ім`я права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку», на нерухоме майно, нежитлові будівлі, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 : адміністративно-виробнича будівля літ. А, загальною площею 2353,3 кв.м., будівля складу літ. Ж, загальною площею 169,4 кв.м., будівля прохідної літ. Д, загальною площею 26,6 кв.м., що підтверджується заявою ОСОБА_3 від 05.09.2019 року ННН № 935725 (а.с.26).
У зв`язку із цим державним виконавцем 26.12.2017 року винесено постанову №33673954 про закінчення виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» за письмовою заявою стягувача з примусового виконання виконавчого листа №2-82/2012, виданого 02.07.2012 року Кіцманським районним судом Чернівецької області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 14 657 398,31 грн основного боргу, 1700 грн судових витрат та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи.
Листом №3513/М-41042/20.1 від 12.01.2022 року на запит адвоката Департамент Державної виконавчої служби повідомив, що 26.12.2017 року державним виконавцем винесено постанову № 33673954 про закінчення виконавчого провадження на підставі п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» з примусового виконання виконавчого листа №2-82/2012, виданого 02.07.2012 року Кіцманським районним судом Чернівецької області про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ПАТ «ВТБ Банк» 14 657 398,31 грн основного боргу, 1700 грн судових витрат та 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи (а.с.18).
       Крім іншого, з відповіді Департаменту ДВС відділу примусового виконання рішень №6161/20352-33-21/20.1 від 07.06.2021 року вбачається, що матеріали виконавчого провадження №33673954 знищено у зв`язку з закінченням строків їх зберігання (а.с.28).
Згідно із ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Статтею 18 ЦПК України визначено: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Згідно ст.447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частин 1-3 ст.451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
Частиною 2 ст.25 ЗУ «Про виконавче провадження»№606-XIV (в редакції на час винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження) було визначено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.
Аналогічні положення містяться і у чинній редакції Закону.
У відповідності до п.1 ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції станом на винесення постанови про закінчення виконавчого провадження 26.12.2017 року) виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа, а в силу ч.3 зазначеної статті у разі повернення виконавчого документа з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску. На письмову вимогу стягувача виконавцем надається звіт про використання авансового внеску. У разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті арешт з майна знімається.
       Як вбачається зі змісту скарги, спір виник не з підстав невиконання боржником рішення суду, а саме через бездіяльність виконавчої служби саме за наслідками відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зняття арешту з належного їй майна.
В силу ч.3 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. 
       Відповідно до положень ч.4 ст.59 ЗУ Про виконавче провадження (у редакції, чинній на момент винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону.
Частиною другою ст.50 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
У справі, що переглядається, встановлено, що після повернення стягувачу виконавчого документа про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості боржник звернувся у виконавчу службу про зняття арешт із належного їй майна. При цьому, виконавчою службою не оспорювався факт погашення боржником заборгованості за виконавчим документом після повернення виконавчого документа стягувачу за заявою останнього.
       Посилання ДВС на те, що за вказаним виконавчим провадженням не стягнуто виконавчий збір, то колегія суддів вважає, що докази наявності заборгованості у боржника матеріали справи не містять, жодних доказів, які б спростували доводи скаржника про відсутність заборгованості за виконавчим провадженням, що перебувало на виконанні державним виконавцем, не надано. Натомість, ДВС підтверджено, що виконавче провадження знищене, а доказів наявності виконавчого провадження з приводу стягнення виконавчого збору не надано.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню шляхом виокремлення в самостійне виконавче провадження у разі закінчення того виконавчого провадження, у межах якого з боржника було стягнуто виконавчий збір.
При цьому, у разі, якщо виконавче провадження закінчено і винесена у ньому постанова щодо стягнення з боржника виконавчого збору є чинною (у порядку, визначеному законодавством, протиправною не визнана та не скасована) законодавством не передбачено іншої альтернативи поведінки виконавця, окрім як відкриття нового виконавчого провадження з виконання такої постанови.
       За обставин недоведеності існування відкритого виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зобов`язання зняти арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.
При цьому, суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (майже 5 років) не скасованого арешту на майно боржника за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не зняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби.
Аналогічний висновок викладений в постанові ВС від 13.07.2022 року у справі №2/0301/806/11.
Крім іншого, доводи апеляційної скарги про неналежного відповідача у скарзі є необґрунтованими, оскільки з урахуванням відсутності відкритого виконавчого провадження стосовно ОСОБА_1 не може бути призначеним державний виконавець, а тому з урахуванням того, що ОСОБА_6 очолює орган ДВС, в якому перебувало на виконанні знищене провадження, то саме до його компетенції як посадової особи за законом входить розгляд скарг заінтересованих осіб і усунення порушень в діях державних виконавців внаслідок заходів контролю.
Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви у м. Люпені та інші проти Румунії», заява №76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S.W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
На підставі зазначеного, колегія суддів не погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що зняття арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є підміною органу та з тими, що суд перебирає на себе повноваження державного виконавця, так як порушене право ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом визнання неправомірними дій заступника директора Департаменту начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Озадовського Р.Ю., які полягають у відмові у знятті арешту з усього нерухомого майна, яке належить скаржнику та зобов`язання зняти арешт з майна боржника.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст.375 ЦПК України).
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, від імені якого діє Кушнір Людмила Володимирівна, залишити без задоволення.
Ухвалу Кіцманського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2022 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий                                Лисак І.Н.

Судді:                                        Височанська Н.К.

                                               Литвинюк І.М.