Номер провадження: 22-ц/813/659/23 
Справа № 521/8180/19
Головуючий у першій інстанції Маломуж А. І.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Таварткіладзе О.М., Князюка О.В.
                за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави, на рішення Київського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Маломуж А.І. 15 вересня 2020 року у м. Одеса, –

встановила:

У травні 2019 року АТ «Ідея Банк» звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року ухвалено вилучити у ОСОБА_1 транспортний засіб, який є предметом застави - HYUNDAI Sonata, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний номерний знак № НОМЕР_2 та передати його АТ «Ідея Банк» на період до його реалізації. 
В рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором №910.14732, укладеним між AT «Ідея Банк» та ОСОБА_2 в сумі 470408,90 грн., яка складається з: основного боргу - 19707,58 грн., простроченого боргу - 205747,82 грн., прострочених процентів - 223354,04 грн., строкові проценти - 15904,56 грн., інших штрафних санкцій - 5694,90 грн., звернуто стягнення на предмет застави, який належить ОСОБА_1 , а саме автомобіль HYUNDAI Sonata, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний номерний знак № НОМЕР_2 , шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
01.06.2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції із заявою про перегляд заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року, посилаючись на те, що жодного поштового повідомлення, судових повісток суду їй за адресою реєстрації та проживання не надходило. Крім того, суд при вирішенні справи не з`ясував всіх необхідних обставин справи.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.07.2020 року заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року скасовано, призначено справу до розгляду.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року уточнений позов АТ «Ідея Банк» було задоволено у повному обсязі.
Вилучено у ОСОБА_1 транспортний засіб, який є предметом застави - HYUNDAI Sonata, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний номерний знак № НОМЕР_2 та передано його АТ «Ідея Банк» на період до його реалізації. 
В рахунок погашення кредитних зобов`язань на користь АТ «Ідея Банк» за кредитним договором №910.14732, укладеним між AT «Ідея Банк» та ОСОБА_2 в сумі 470408,90 грн., яка складається з: основного боргу - 19707,58 грн., простроченого боргу - 205747,82 грн., прострочених процентів - 223354,04 грн., строкові проценти - 15904,56 грн., інших штрафних санкцій - 5694,90 грн. Звернуто стягнення на предмет застави, який належить ОСОБА_1 , а саме автомобіль HYUNDAI Sonata, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , актуальний номерний знак № НОМЕР_2 , шляхом реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження за ціною, визначеною за результатами таких торгів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити та вирішити питання про розподіл судових витрат, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Банком було пропущено строк позовної давності при поданні позову про звернення стягнення на предмет застави, оскільки, внаслідок невиконання взятих на себе зобов`язань позичальником, Банк ще у вересні 2013 року звернувся до Галицького районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави, уточнивши свої позовні вимоги, просили суд стягнути з ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» в межах суми 25000,00 грн. борг за невиконання умов кредитного договору в розмірі 293367,40 грн. та 2933,67 грн. судового збору. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.02.2014 року у справі № 461/10613/13-ц позов Банку було задоволено. Вказане свідчить про те, що AT «Ідея Банк» було достеменно відомо про порушення його прав, починаючи з вересня 2013 року, однак з даним позовом до суду Банк звернувся лише у 2019 році, що свідчить про пропуск позивачем строків позовної давності.
Сторони про розгляд справи на 14.02.2023 року були сповіщені належним чином.
13.02.2023 року від представника ОСОБА_1 на адресу Одеського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд, з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутності сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; неправильне застосування судом норм матеріального права; невідповідність висновків суду обставинам справи.
Як вбачається з матеріалів справи, 26.04.2012 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 910.14732, згідно якого остання отримала кредит у розмірі 227795,80 грн., у тому числі на купівлю (фінансування купівлі) транспортного засобу HYUNDAI Sonata, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номерний знак/реєстраційний № НОМЕР_4 .
У забезпечення виконання кредитних зобов`язань між позичальником та позивачем було укладено договір застави транспортного засобу HYUNDAI Sonata, 2011 року випуску, колір білий, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 , державний номерний знак/реєстраційний № НОМЕР_4 , який належав ОСОБА_2 на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.
У подальшому, ОСОБА_2 було відчужено предмет застави, актуальним власником якого станом на день розгляду справи є відповідач ОСОБА_1 .
Звертаючись до суду з даним позовом, AT «Ідея Банк» зазначав, що ОСОБА_2 тривалий час не виконувала свої зобов`язання за кредитним договором у встановлені строки, у зв`язку з чим у відповідача станом на 05.02.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 470408,90 грн., яка складається з: основного боргу - 19707,58 грн., простроченого боргу - 205747,82 грн., прострочених процентів - 223354,04 грн., строкові проценти - 15904,56 грн., інших штрафних санкцій - 5694,90 грн.
Так, з вересня 2013 року на розгляді Галицького районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №461/10613/13-ц за позовом АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави.
18.11.2013 року АТ «Ідея Банк» було подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої Банк просив стягнути з ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс», в межах суми 25000,00 грн., борг за невиконання умов кредитного договору в розмірі 293367,40 грн. та 2933,67 грн. судового збору.
При розгляді вказаної справи Галицьким районним судом м. Львова було встановлено, що за весь час дії кредитного договором ОСОБА_2 систематично не сплачувала кредит та проценти за користування кредитом, у зв`язку із чим загальна сума боргу відповідача за кредитним договором станом на 16.08.2013 року становила 293367,40 грн., що підтверджено довідкою-розрахунком заборгованості ОСОБА_2 .
Банком до поручителя була пред`явлена Вимога від 10.07.2013 року №122011/50847 про виконання зобов`язання, забезпеченого договором поруки, яка була залишена без задоволення ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс».
Рішенням Галицького районного суду м. Львова у справі №461/10613/13-ц від 18.02.2014 року, яке набрало законної сили, позовні вимоги АТ «Ідея Банк» до ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс», в межах суми 25000,00 грн., на користь АТ «Ідея Банк» борг за невиконання умов Кредитного договору №910.14732 від 26.04.2012 року в розмірі 293367,40 грн. та 2933,67 грн. сплаченого судового збору.
Таким чином, АТ «Ідея Банк», звернувшись до Галицького районного суду м. Львова з позовними вимогами до ОСОБА_2 та ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» у вересні 2013 року, на власний розсуд змінило умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, що передбачено частиною другою статті 1050 ЦК України.
Таким чином, колегія суддів вважає що вимоги Банку про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №910.14732 від 26.04.2012 року за період з жовтня 2013 року по лютий 2019 року, є безпідставними.
Надаючи правову оцінку заяві ОСОБА_1 про застосування строків позовної давності від 27.08.2020 року, колегія судів зазначає наступне.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.
Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).
Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За частинами першою, п`ятою ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. 
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Як вже вказувалось вище, про порушення своїх прав, як позичальника за Кредитним договором №910.14732 від 26.04.2012 року, АТ «Ідея Банк» стало достеменно відомо у 2013 році, а точніше – 06.09.2013 року, що є датою подачі позовної заяви та, відповідно, датою зміни строку дії Кредитного договору.
Однак, з даним позовом щодо звернення стягнення на предмет застави Банк звернувся до суду 15.05.2019 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який визначений параграфом 10 п.9 Кредитного договору, тривалістю п`ять років. 
При цьому, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності за вимогою про звернення стягнення на предмет застави до ОСОБА_1 , яка є актуальним власником транспортного засобу, розпочав обчислюватися для АТ «Ідея Банк» лише починаючи з 21.01.2019 року, тобто з дня, коли Банк дізнався, що власник заставного транспортного засобу змінився.
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку у суду були відсутні правові підстави визначати відлік строку позовної давності з моменту, коли Банк дізнався про особу, яка порушила його права, адже АТ «Ідея Банк» на власний розсуд змінило строк дії кредитного договору шляхом подачі позовної заяви 06.09.2013 року, і внаслідок зміни строку виконання зобов`язання за кредитним договором цей строк змінився як для позичальника так і до поручителів, а тому за наслідком спливу позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), що передбачено с. 266 ЦК України.
Наявності підстав для переривання строку позовної давності, перелік яких визначений у статті 264 ЦК України, апеляційним судом не встановлено.
ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях надав тлумачення позовної давності, як законного права правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20.09.2011 року у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право не було порушено, суд відмовляє в позові у зв`язку з його необґрунтованістю. В разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави, за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.
АТ «Ідея Банк», звертаючись до суду в травні 2019 року, посилалось у позовній заяві на те, що станом на 05.02.2019 року за кредитним договором №910.14732, укладеним між AT «Ідея Банк» та ОСОБА_2 , остання мала заборгованість в сумі 470408,90 грн., яка складалась з: основного боргу - 19707,58 грн., простроченого боргу - 205747,82 грн., прострочених процентів - 223354,04 грн., строкових проценти - 15904,56 грн., інших штрафних санкцій - 5694,90 грн., в рахунок погашення якої Банк просив звернути стягнення на предмет застави, який належить ОСОБА_1 . Проте, відповідно до усталеної практики Верховного Суду договірні відсотки та інші нарахування по умовам кредитного договору не можуть бути стягнуті поза межами строку дії кредитного договору, а відтак позовні вимоги про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за період з жовтня 2013 року по лютий 2019 року, є безпідставними.
Колегія суддів зазначає, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц зазначено, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Разом з тим, здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважала, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Таким чином, факт звернення АТ «Ідея Банк» у 2013 році до Галицького районного суду м. Львова із позовними вимогами до ОСОБА_2 , ТОВ «Фінансова компанія «Гарант Плюс» про звернення стягнення на предмет застави, змінив строк виконання основного зобов`язання. Заборгованість по основному боргу (прострочена та строкова) боржником не погашена, а відтак Банк мав право просити звернути стягнення на автомобіль в рахунок боргу, визначеного рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18.02.2014 року в розмірі 293367,40 грн., проте пропустив строк позовної давності, передбачений параграфом 10 п.9 Кредитного договору, а відтак позовні вимоги Банку у даній справі щодо звернення стягнення на автомобіль в рахунок погашення заборгованості за відсотками (простроченими та строковими процентами) та іншими штрафними санкціями є задоволенню не підлягають.
Що стосується вимог ОСОБА_1 про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. та судового збору, то колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини першої, пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у задоволенні позову, - на позивача.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що: «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».
Згідно ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
З матеріалів справи вбачається, що представником ОСОБА_1 у апеляційній скарзі було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, в тому числі на професійну правничу допомогу, що свідчить про дотримання представником відповідача вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
Крім того, на підтвердження своїх вимог представником ОСОБА_1 було надано:
- Договір про надання правової (правничої) допомоги №1803/20 від 19.03.2020 року;
- Додаток №2 від 11.10.2020 року до Договору про надання правової (правничої) допомоги №1803/20 від 19.03.2020 року, з якого вбачається, що адвокатом надано правову допомогу, яка полягала у вчиненні наступних дії: написання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в сумі 3000 грн.; написання заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції в сумі 1000 грн.;
- Орієнтовний розрахунок судових витрат, понесених ОСОБА_1 : вивчення матеріалів, наданих клієнтом, для прийняття рішення про вступ до справи в сумі 1000 грн.; ознайомлення з матеріалами справи в сумі 500 грн.; написання заяви про перегляд заочного рішення в сумі 1000 грн.; написання відзиву на позовну заяву в сумі 1500 грн.; написання апеляційної скарги в сумі 3000 грн.; написання заяв та клопотань до суду апеляційної інстанції в сумі 1000 грн.; участь у судовому засіданні в сумі 2000 грн.
Обґрунтованих доводів на спростування вказаного розрахунку вартості витрат на правову допомогу позивачем не надано.
За таких обставин, а також з урахуванням обґрунтованості та пропорційності розміру витрат до предмета спору, ціни позову, значення справи для сторін, колегія суддів доходить висновку про необхідність стягнення з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн.
Крім того, на підставі положень п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з АТ «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати за подання заяви про перегляд заочного рішення в сумі 420, 20 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 10584,20 грн.
При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини справи, не визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, що є підставою для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року, та постановлення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову АТ «Ідея Банк», з наведених вище підстав. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 вересня 2020 року - скасувати.  
Постановити нове судове рішення. 
У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет застави - відмовити. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» (код ЄДРПОУ 19390819) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП  НОМЕР_5 ) судові витрати у справі в загальній сумі 21004,40 гривень.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 17 березня 2023 року.

Головуючий        С.О. Погорєлова

Судді        О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе