ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року 
м. Київ

cправа №  914/726/22 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Малашенкової Т.М. (головуючий), Бенедисюка І.М., Селіваненка В.П.,

розглянув у порядку письмового провадження 
касаційну скаргу акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (далі - Товариство, позивач, скаржник)
на постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2022 (головуючий - суддя Матущак О.І., судді Марко Р.І., Скрипчук О.С.)

у справі №914/726/22
за позовом Товариства
до фізичної особи-підприємця Яворського Тараса Михайловича (далі - Підприємець, відповідач)
про стягнення 4 462,10 грн заборгованості.

ІСТОРІЯ СПРАВИ
ВСТУП

Причиною звернення до Верховного Суду є наявність/відсутність підстав для стягнення заборгованості за договором розподілу природного газу.

1. Короткий зміст позовних вимог

1.1. Позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача основного боргу, 3% річних, інфляційних втрат і пені. 

1.2. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору розподілу природного газу, а саме в частині порушення строків оплати вартості послуг.

2. Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції

2.1. Рішенням Господарського суду Львівської області від 06.07.2022 у справі №914/726/22 (суддя - головуючий Кітаєва С.Б.) позовні вимоги задоволено повністю.

2.2. Постановою Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2022 у справі №914/726/22 апеляційну скаргу Підприємця задоволено, рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2022 скасовано та прийнято нове рішення, яким у позові відмовлено.

2.3. Додатковою постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2022 у справі №914/726/22 заяву Підприємця про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково та стягнуто з Товариства на користь відповідача судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 6 000 грн.

3. Короткий зміст вимог касаційної скарги

3.1. У касаційній скарзі Товариство просить скасувати постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2022 у справі №914/726/22 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

4. Доводи осіб, які подали касаційних скарг

4.1. На обґрунтування своєї правової позиції у поданій касаційній скарзі в новій редакції Товариство із посиланням на пункт 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваній постанові зі справи неправильно застосував пункт 4 Глави 1 розділу І, пунктів 3, 5 Глави 3 розділу І, а також пункт 2, Глави 1 розділу VI Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС) до спірних правовідносин без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №922/1703/20, а саме «з моменту укладення між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, за наявності фізичного підключення об`єкта споживача до газорозподільної мережі, Оператором ГРМ здійснюється надання споживачу послуг з розподілу газу». «Враховуючи те, що споживачем ні заява про остаточне припинення користування природним газом, ні уточнення заявки на величину річної замовленої потужності не подавалась, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про існування у відповідача обов`язку оплати вартості послуг з розподілу природного газу в порядку передбаченому главою 6 розділу VI Кодексу ГРМ», у зв`язку з чим дійшов до помилкового висновку про відсутність підстав для нарахування послуги розподілу природного газу, не зважаючи на чинність договору розподілу природного газу та додатків до нього.

5. Позиція інших учасників справи

5.1. У відзиві на касаційну скаргу, строк на подання якого поновлено Судом, з урахуванням правової позиції, викладеної об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у постанові від 03.12.2018 у справі №904/5995/16, та письмових поясненнях (містять доводи тотожні за змістом доводам викладеним у відзиві), Підприємець заперечив проти доводів скаржника, зазначаючи про їх необґрунтованість, і просив відмовити у її задоволенні, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

6. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

6.1. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановлено, що Товариством (оператор ГРМ) і Підприємцем (споживач) 01.01.2016 укладено договір розподілу природного газу №09427BIMQRFP016 (далі - Договір), шляхом підписання заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) відповідно до умов якого:
- оператор ГРМ зобов`язується надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов`язується прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені Договором (пункт 2.1);
- облік (у тому числі приладовий) природного газу, що передається оператором ГРМ та споживається споживачем на межі балансової належності об`єкта споживача, здійснюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільних систем (пункт 5.1);
- оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом встановленим Регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем (пункт 6.1);
- тариф, встановлений згідно з пунктом 6.1 цього розділу, є обов`язковим для сторін з дати набрання чинності постановою Регулятора щодо його встановлення. До встановлення тарифів на послуги розподілу природного газу, виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта споживача відповідно до Кодексу газорозподільних систем, оплата послуг здійснюється за тарифами, встановленими Регулятором для оператора ГРМ, за фізичний обсяг розподілу природного газу (пункт 6.2);
- величина річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається відповідно до Кодексу ГРМ. Споживач, що не є побутовим, оплачує замовлену потужність виходячи з наявних об`єктів, зазначених у заяві-приєднанні, що є додатком до договору розподілу природного газу. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності (пункт 6.3);
- оплата вартості послуги з розподілу природного газу за Договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ. Якщо згідно із законодавством споживач має сплачувати оператору ГРМ за послуги з розподілу природного газу зі свого поточного рахунку із спеціальним режимом використання, оплата послуг розподілу природного газу здійснюється з поточного рахунку із спеціальним режимом використання споживача на поточний рахунок оператора ГРМ кожного банківського дня згідно з алгоритмом розподілу коштів, встановленим Регулятором, та зараховується як плата за послуги розподілу природного газу в тому місяці, в якому надійшли кошти. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться споживачем до десятого числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів. Оплата вартості послуги з розподілу природного газу за Договором здійснюється споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка оператора ГРМ (пункт 6.6).

6.2. Судами першої та апеляційної інстанції вказано, що на підтвердження факту виконання умов Договору позивачем додано до позовної заяви акти наданих послуг на суму 3 940,11 грн за період квітень 2021 року по січень 2022 року, а саме: 
за квітень 2021 року від 30.04.2021 №ЛВЯ81042075 на суму 362,85 грн; 
за травень 2021 року від 31.05.2021 №ЛВЯ81055962 на суму 362,83 грн; 
за червень 2021 року від 30.06.2021 №ЛВЯ81068142 на суму 362,85 грн; 
за липень 2021 року від 31.07.2021 №ЛВЯ81080904 на суму 362,85 грн; 
за серпень 2021 року від 31.08.2021 №ЛВЯ81093948 на суму 362,83 грн; 
за вересень 2021 року від 30.09.2021 №ЛВЯ81105162 на суму 362,85 грн; 
за жовтень 2021 року від 31.10.2021 №ЛВЯ81117983 на суму 362,85 грн; 
за листопад 2021 року від 30.11.2021 №ЛВЯ81130003 на суму 362,83 грн; 
за грудень 2021 року від 31.12.2021 №ЛВЯ81137138 на суму 362,85 грн; 
за січень 2022 року від 31.01.2022 №ЛВЯ82006460 на суму 380,64 грн.

6.3. Судом першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції встановлено, що зазначені акти позивач надіслав відповідачу 05.10.2021 та 11.02.2022.

6.4. Судом апеляційної інстанції встановлено, що з метою спростування позовних вимог у даній справі, в суді першої інстанції до відзиву на позовну заяву надав суду для приєднання до матеріалів справи копії актів від 29.04.2021 вилучення з експлуатації (держповірка) ПЛГ по об`єкту, який знаходиться за адресою: м. Стрий, вул. Успенська, 40 «Б».

6.5. Суд апеляційної інстанції вказав, що:
- аналізом зазначених актів встановлено, що 29.04.2021 представниками позивача в присутності відповідача демонтовано ПЛГ (лічильник) на об`єкті відповідача, технічну перемичку відрізано від мережі та заварено;
- при цьому, матеріалами справи підтверджується, що з метою укладення договору розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) відповідачем подано позивачу заяву-приєднання від 16.01.2016 №09427BIMQRFP016, в якій серед іншого вказані персоніфіковані дані споживача за Договором, зокрема, зазначено об`єкт споживача ТЦ "Магнат", який знаходиться за адресою: м. Стрий, вул. Успенська, 40 "Б".

6.6. З метою перевірки та з`ясування зазначених обставин, судовою колегією суду апеляційної інстанції встановлено на підставі пояснень відповідача та його представника, наданих в судовому засіданні, що зазначені акти були складені представниками позивача на підставі поданої заяви відповідача про припинення розподілу газу на вказаному об`єкті. При цьому, лічильник газу було демонтовано, а об`єкт відповідача, який знаходиться за адресою: м. Стрий, вул. Успенська, 40 «Б» було фізично відрізано від ГРМ позивача та заварено. На підтвердження вказаних обставин відповідачем також долучені фото об`єкта відповідача, які оглянуті судовою колегією в сукупності з іншими доказами у справі та встановлено, що такі не суперечать обставинам, зазначеним у вищевказаних актах. Щодо відсутності примірника заяви про припинення розподілу газу відповідач пояснив, що написав таку безпосередньо при поданні позивачу в одному примірнику, а тому не може надати інший примірник такої заяви.

7. Порядок та межі розгляду справи судом касаційної інстанції

7.1. Ухвалою Верховного Суду від 03.01.2023, зокрема, відкрито касаційне провадження у справі №914/726/22 на підставі пункту 1 частини першої статті 287 ГПК України, у порядку письмового провадження без повідомлення/виклику учасників справи.

7.2. Відповідно до частини першої статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

7.3. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 300 ГПК України).

7.4. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 310, частиною другою статті 313 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частина четверта статті 300 ГПК України).

7.5. Суд розглянув справу з дотриманням строку, ураховуючи критерій розумності строку та відпустку судді-доповідача.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

8. Джерела права та акти їх застосування. Оцінка аргументів учасників справи і висновків попередніх судових інстанцій

8.1. Суд, забезпечуючи реалізацію основних засад господарського судочинства закріплених у частини третій статті 2 ГПК України, зокрема, ураховуючи принцип рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін, та дотримуючись принципу верховенства права, на підставі встановлених фактичних обставин здійснює перевірку застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.2. Верховний Суд звертає увагу на те, що касаційне провадження у справах залежить виключно від доводів та вимог касаційної скарги, які наведені скаржником і стали підставою для відкриття касаційного провадження.

8.3. Касаційне провадження у справі відкрито, зокрема, на підставі пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України, за змістом якого підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

8.4. При цьому самим скаржником у касаційній скарзі з огляду на принцип диспозитивності визначаються підстава, вимоги та межі касаційного оскарження, а тому тягар доказування наявності підстав для касаційного оскарження, передбачених, зокрема, пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України (що визначено самим скаржником), покладається на скаржника.

8.5. Отже, відповідно до положень пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України касаційний перегляд з указаних мотивів може відбутися за наявності таких складових: (1) суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду; (2) спірні питання виникли у подібних правовідносинах.

8.6. При цьому наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі не достатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є незастосування правових висновків, які мали бути застосовані у подібних правовідносинах у справі, в якій Верховних Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається.

8.7. Таким чином, підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

8.8. Що ж до визначення подібних правовідносин, то в силу приписів статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Верховний Суд звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19, в якій визначено критерій подібності правовідносин.

8.9. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.10.2021 у справі №233/2021/19 задля юридичної визначеності у застосуванні приписів процесуального закону, які зобов`язують визначати подібність правовідносин конкретизувала висновки Верховного Суду щодо тлумачення поняття "подібні правовідносини", що полягає у тому, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

8.10. При цьому, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що термін "подібні правовідносини" може означати як ті, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і ті, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, яким є взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін "подібні правовідносини", зокрема пункту 1 частини другої статті 287 ГПК України та пункту 5 частини першої статті 296 ГПК України таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями.

8.11. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими.

8.12. У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів.

8.13. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що таку подібність суд касаційної інстанції визначає з урахуванням обставин кожної конкретної справи [див. постанови від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 (пункт 32); від 25 квітня 2018 року у справі №925/3/17 (пункт 38); від 16 травня 2018 року у справі №910/24257/16 (пункт 40); від 5 червня 2018 року у справі №243/10982/15-ц (пункт 22); від 31 жовтня 2018 року у справі №372/1988/15-ц (пункт 24); від 5 грудня 2018 року у справах №522/2202/15-ц (пункт 22) і №522/2110/15-ц (пункт 22); від 30 січня 2019 року у справі №706/1272/14-ц (пункт 22)]. Це врахування слід розуміти як оцінку подібності насамперед змісту спірних правовідносин (обставин, пов`язаних із правами й обов`язками сторін спору, регламентованими нормами права чи умовами договорів), а за необхідності, зумовленої специфікою правового регулювання цих відносин, - також їх суб`єктів (видової належності сторін спору) й об`єктів (матеріальних або нематеріальних благ, щодо яких сторони вступили у відповідні відносини).

8.14. Скаржник зазначає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та без урахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18.02.2021 у справі №922/1703/22.

8.15. Предметом розгляду у даній справі є стягнення заборгованості, 3 % річних, інфляційних втрат і пені, які нараховані та заявлені до стягнення у зв`язку з невиконанням відповідачем як споживачем умов Договору в частині оплати послуги з розподілу природного газу.

8.16. Предметом розгляду у справі №922/1703/22 було стягнення заборгованості місячної вартості величини річної замовленої потужності, пені, 3% річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором розподілу природного газу (для споживача, що не є побутовим) в частині оплати місячної вартості величини річної замовленої потужності.

8.17. З огляду на викладене, правовідносини у справах №922/1703/22 та №914/726/22 є подібними за підставою, предметом позову (стягнення заборгованості за договором з розподілу природного газу) і нормативно-правовим регулюванням відносин, які виникли між сторонами (Кодекс ГРС), а тому необхідно з`ясувати питання про те, чи застосував суд апеляційної інстанції норму права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду від 18.02.2021 у справі №922/1703/22.

8.18. Слід зазначити, що Товариство послідовно зазначало на необхідність застосування при вирішенні даного спору правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 18.02.2021 у справі №922/1703/22.

8.19. В силу приписів частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

8.20. Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що суд апеляційної інстанції не навів жодних мотивів, аргументів і міркувань стосовно відсутності/наявності необхідності врахування висновку, викладеного у вищевказаній постанові Верховного Суду.

8.21. Так, у постанові від 18.02.2021 у справі №922/1703/22 Верховний Суд зазначив, зокрема, таке:

- згідно з пунктом 8 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу не звільняє споживача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором розподілу природного газу, крім випадку розірвання цього договору. У разі розірвання договору розподілу природного газу Оператор ГРМ коригує дані технічної потужності та вільної потужності для забезпечення нових приєднань (резерву потужності) на відповідній ГРП згідно з вимогами розділу VII цього Кодексу;
- формуючи висновок про застосування норми права у спірних правовідносинах Верховний Суд зазначає, що відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРС договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 ЦК України за формою Типового договору розподілу природного газу;
- відповідно до пункту 4 глави 3 цього розділу договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору;
- згідно з пунктом 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС договір розподілу природного газу - правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким забезпечується фізична доставка природного газу, належного споживачу, та/або цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи;
- пунктом 3 глави 3 розділу І Кодексу ГРС передбачено, що для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ;
- отже, з моменту укладення між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, за наявності фізичного підключення об`єкта споживача до газорозподільної мережі, Оператором ГРМ здійснюється надання споживачу послуг з розподілу природного газу;
- газорозподільна система функціонує за принципом постійної та безперебійної наявності в системі газопостачання природного газу, який переміщується під тиском;
- фактичний розподіл природного газу для потреб споживача здійснюється Оператором ГРМ у загальному потоці природного газу від точок його надходження в ГРМ до пунктів призначення споживача (пункт 2 глави 5 розділу VI Кодексу ГРС);
- Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг постановою №2080 від 07.10.2019 внесено зміни до Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП №2494 від 30.09.2015 та Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП №2498 від 30.09.2015, відповідно до яких з 01.01.2020 запроваджено новий порядок розрахунків за послугу з розподілу природного газу, зокрема, змінено принцип визначення величини потужності для споживачів природного газу та здійснено перехід від приєднаної потужності до замовленої, яка розраховується відповідно до вимог Кодексу ГРС виходячи із об`ємів споживання об`єктів споживачів за попередній газовий рік;
- згідно з абзацом шостим пункту 4 глави 1 розділу І Кодексу ГРС, в редакції постанови №2080 від 07.10.2019, газовий рік - це період часу, який розпочинається з першої газової доби жовтня поточного календарного року і триває до першої газової доби жовтня наступного календарного року;
- відповідно до положень глави 6 розділу VI Кодексу ГРС, в редакції постанови №2080 від 07.10.2019, розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року;
- річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу;
- отже, починаючи з 01.01.2020 розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу здійснюються не на підставі визначених обсягів розподіленого (спожитого) природного газу за відповідний розрахунковий місяць, а виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта споживача, яка визначається Оператором ГРМ виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу;
- враховуючи, що у справі встановлено наявність у відповідача обсягів споживання природного газу за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, фізичне підключення об`єкта споживача до газорозподільної мережі у спірному періоді, наявність укладеного між сторонами договору розподілу природного газу, який не припинено, а також враховуючи те, що споживачем ні заява про остаточне припинення користування природним газом, ні уточнені заявки на величину річної замовленої потужності не подавалась, правильними є висновки суду апеляційної інстанції про існування у відповідача обов`язку оплати вартості послуг з розподілу природного газу в порядку передбаченому главою 6 розділу VI Кодексу ГРС, в редакції постанови №2080 від 07.10.2019.

8.22. Товариство, обґрунтовуючи позовні вимоги, зазначало про те, що Підприємцем не виконується обов`язок з оплати послуг з розподілу природного газу.

8.23. У свою чергу, відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, вказував на те, що ним було подано заяву про припинення розподілу природного газу та Товариство від`єднало Підприємця від газорозподільної системи, в підтвердження чого надані акти вилучення з експлуатації (держповірка) ПЛГ.

8.24. Зі змісту рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що суди по-різному оцінили надані сторонами докази та дійшли протилежних висновків і по-різному застосували нижче наведені норми права, з огляду на таке.

8.25. Так, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив, зокрема, з такого:
- враховуючи наявність укладеного сторонами договору розподілу природного газу, який не розірвано, фізичне підключення об`єктів споживача (у тому числі по вул.Успенській, 40-б у м.Стрий) до газорозподільної мережі оператора у спірному періоді, а також беручи до уваги те, що споживачем ні заява про остаточне припинення користування природним газом, ні уточнені заявки на величину річної замовленої потужності не подавались, то, необґрунтованими є доводи відповідача в частині відсутності в нього обов`язку щодо сплати заборгованості за розподіл газу;
- при цьому суд зауважує, що доводи відповідача про його звернення із заявою до позивача про припинення газопостачання є голослівними, оскільки до матеріалів справи на підтвердження зазначеного відповідачем не надано заяви відповідного змісту та доказів її скерування позивачу;
- в матеріалах справи містяться акти, які свідчать, що позивач надав відповідачу послуги з розподілу природного газу (потужність), та рахунки на оплату вартості послуги з розподілу природного газу (потужність) за квітень 2021 - січень 2022 з доказами направлення таких документів відповідачу;
- суд у даному випадку також враховує, що послуга з розподілу не складається лише з фактичного переміщення природного газу розподільчою системою трубопроводів, а включає також цілодобове надання фактичного доступу замовленої потужності об`єктів споживача до газорозподільної системи, що буквально означає наявність технічної можливості у будь-який необхідний споживачу час скористатись можливістю розпочати газоспоживання;
- відповідно до пункту 8 глави 6 розділу VI Кодексу ГРС припинення або обмеження розподілу (споживання) природного газу не звільняє споживача від зобов`язання оплати вартості послуг за договором розподілу природного газу, крім випадку розірвання цього договору;
- при цьому, акти від 29.04.2021 про вилучення з експлуатації, у зв`язку з держповіркою ПЛГ по об`єкту: м.Стрий, вул.Успенська, 40б не є в розумінні Кодексу ГРС актами про припинення розподілу природного газу. Акти свідчить зовсім про інші обставини - зняття приладів обліку на повірку, і аж ніяк не підтверджує від`єднання внутрішнього газопостачання замовника в точці приєднання від газорозподільної системи оператора;

8.26. У свою чергу, суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, та приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, виходив, зокрема, з такого:

- для реалізації оператором газорозподільної системи мети укладення Типового договору розподілу природного газу із споживачем, а саме - надання послуги розподілу природного газу, шляхом фізичної доставки природного газу та/або забезпечення цілодобового доступу об`єкта споживача до газорозподільної системи необхідним є саме фізичне підключення об`єкта споживача до газорозподільної системи, без якого неможливим є надання таких послуг;
- з метою спростування позовних вимог у даній справі, в суді першої інстанції до відзиву на позовну заяву надав суду для приєднання до матеріалів справи копії актів від 29.04.2021 вилучення з експлуатації (держповірка) ПЛГ по об`єкту, який знаходиться за адресою: м.Стрий, вул. Успенська, 40 «Б»;
- аналізом зазначених актів встановлено, що 29.04.2021 представниками позивача в присутності відповідача демонтовано ПЛГ (лічильник) на об`єкті відповідача, технічну перемичку відрізано від мережі та заварено;
- з метою перевірки та з`ясування зазначених обставин, судовою колегією встановлено на підставі пояснень відповідача та його представника, наданих в судовому засіданні, що зазначені акти були складені представниками позивача на підставі поданої заяви відповідача про припинення розподілу газу на вказаному об`єкті. При цьому, лічильник газу було демонтовано, а об`єкт відповідача, який знаходиться за адресою: м.Стрий, вул. Успенська, 40 «Б» було фізично відрізано від ГРМ позивача та заварено. На підтвердження вказаних обставин відповідачем також долучені фото об`єкта відповідача, які оглянуті судовою колегією в сукупності з іншими доказами у справі та встановлено, що такі не суперечать обставинам, зазначеним у вищевказаних актах. Щодо відсутності примірника заяви про припинення розподілу газу відповідач пояснив, що написав таку безпосередньо при поданні позивачу в одному примірнику, а тому не може надати інший примірник такої заяви;
- виходячи із системного аналізу норм пункту 4 глави 1 розділу І, пунктів 3, 5 глави 3 розділу І, а також пункту 2 глави 1 розділу VI Кодексу ГРС послуга з розподілу природного газу на підставі укладеного договору розподілу природного газу може бути надана оператором ГРМ лише у разі фізичного підключення об`єкта споживача до ГРМ оператора. В даному випадку матеріалами справи встановлено, що об`єкт відповідача відключено від ГРМ позивача, самим же позивачем, в особі його працівників, що підтверджується доказами у справі.

8.27. Отже, суд апеляційної інстанції виснував про відмову у задоволенні позову, виходячи, зокрема, з пояснень відповідача та його працівника про те, що Підприємець написав заяву про припинення розподілу газу безпосередньо при поданні позивачу в одному примірнику, а тому не може надати інший примірник такої заяви та що саме вказана заява стала підставою для демонтажу лічильників і як вказує відповідач фізичного відключення від ГРМ.

8.28. Відповідно до частини першої статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

8.29. Отже, саме на відповідачеві лежить тягар доказування стосовно обставини написання відповідної заяви та подання її позивачу.

8.30. Водночас такі докази мають відповідати вимогам, які визначені ГПК України, тобто бути належними (стаття 76 ГПК України), допустимими (статті 77 ГПК України), достовірними (стаття 78 ГПК України) та вірогідними (79 ГПК України).

8.31. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

8.32. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.

8.33. При цьому відповідно до статті 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

8.34. Відповідно до статті 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

8.35. Згідно зі статтею 77 ГПК України допустимість доказів полягає у тому, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

8.36. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (стаття 78 ГПК України).

8.37. Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

8.38. Колегія суддів звертає увагу на те, що із внесенням 17.10.2019 змін до ГПК України його статтю 79 ГПК України викладено у новій редакції, чим фактично впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".

8.39. Зазначений стандарт підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію вказаного стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

8.40. Іншими словами, тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

8.41. Одночасно статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

8.42. Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених статтею 86 ГПК України щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.

8.43. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

8.44. Близький за змістом висновок викладений у низці постанов Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі №916/2586/20.

8.45. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

8.46. Верховний Суд також зазначає, що у пунктах 1 - 3 частини першої статті 237 ГПК України передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

8.47. Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

8.48. Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).

8.49. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику ЄСПЛ, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), Трофимчук проти України (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Водночас, Верховний Суд зазначає, що такий висновок ЄСПЛ звільняє суди від обов`язку надавати детальну відповідь на кожен аргумент скаржника, проте не свідчить про можливість взагалі ігнорувати доводи чи докази, на які посилаються сторони у справі (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 27.01.2019 у справі № 910/7054/18 та від 12.02.2019 у справі № 911/1694/18).

8.50. Отже, як вбачається зі змісту судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій, оцінюючи по-різному одні й ті самі докази без дотримання критеріїв їх оцінки означених у статті 86 ГПК України, та виснуваючи протилежні висновки про задоволення та про відмову у задоволенні позову, без зазначення мотивованої оцінки кожного аргументу, який стосується предмету розгляду, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, порушили норми процесуального права, а саме статті 86 та 236 ГПК України.

8.51. Верховний Суд наголошує, що у даному випадку для вирішення даного господарського спору необхідним є встановлення правової природи договору, укладеного Товариством і Підприємцем, обставини його розірвання чи не розірвання, а відтак і застосування норми Кодексу ГРС, у контексті обов`язку сплати за послуги.

8.52. Саме після встановлення правової природи правочину, який став підставою для виникнення правовідносин, суд вирішує питання у контексті його правової природи яку правову норму і як її належить застосувати до цих правовідносин.

8.53. Таким чином, наявні підстави для часткового задоволення касаційної скарги в частині вимог, які стосуються скасування постанови суду апеляційної інстанції, водночас Верховний Суд скасовує і рішення суду першої інстанції, з огляду на викладене у цьому розділі постанови.

8.54. З урахуванням мотивів, які містяться у цій постанові, Судом не беруться до уваги аргументи, викладені у відзиві та письмових поясненнях відповідача.

8.55. Разом з тим, Західним апеляційним господарським судом 13.10.2022 прийнято додаткову постанову, відповідно до якої стягнуто з Товариства на користь Підприємця судові витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн.

8.56. Відповідно до частин першої та третьої статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

8.57. Згідно із частиною восьмою статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

8.58. Постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції (підпункти б і в пункту 4 частини першої статті 282 ГПК України).

8.59. Приймаючи 29.09.2022 постанову у справі №914/726/22, суд апеляційної інстанції лише розподілив судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, а саме поклав на Товариство судовий збір понесений Підприємцем.

8.60. Разом з тим, питання розподілу судових витрат в частині витрат на професійну правничу допомогу та інших витрат вирішено судом апеляційної інстанції шляхом прийняття додаткової постанови від 13.10.2022.

8.61. Відповідно до частини першої статті 244 ГПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати.

8.62. Із аналізу змісту статті 244 ГПК України вбачається, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, є його невід`ємною складовою та ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й судове рішення; додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати.

8.63. Вказана вище правова позиція узгоджується із висновками, викладеними, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 21.05.2021 у справі №905/1623/20 (пункт 9), Верховного Суду від 22.10.2019 у справі №922/2665/17, від 12.01.2021 у справі №1540/4122/18, від 17.02.2021 у справі №522/17366/13-ц, від 25.03.2021 у справі №640/15192/19.

8.64. Відповідно до частин першої та другої статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

8.65. Оскільки, постанова Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2022 підлягає скасування, а справа №914/726/22 - передачі на новий розгляд, з урахуванням мотивів, викладених вище, то додаткова постанова суду апеляційної інстанції від 13.10.2022 також підлягає скасуванню.

8.66. ЄСПЛ у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенція зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

8.67. У справі "Трофимчук проти України" (№4241/03, §54, ЄСПЛ, 28 жовтня 2010 року) ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

8.68. Колегія суддів касаційної інстанції з огляду на викладене зазначає, що учасникам справи надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

9. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

9.1. Доводи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення за результатами перегляду справи в касаційному порядку знайшли своє підтвердження з мотивів і міркувань, викладених у розділі 8 цієї постанови.

9.2. Разом з тим, під час касаційного розгляду було з`ясовано порушення норм процесуального права і судом першої інстанції, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення цієї справи, не можуть бути усунуті Верховним Судом самостійно в силу меж розгляду справи судом касаційної інстанції.

9.3. Враховуючи зазначене в пунктах 8.56 - 8.65 цієї постанови, додаткова постанова від 13.10.2022, яка є невід`ємною складовою постанови від 29.09.2022, також підлягає скасуванню.

9.4. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

9.5. За таких обставин касаційна інстанція вважає за необхідне касаційну скаргу Товариства задовольнити частково, судові рішення у справі скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

9.6 Під час нового розгляду суду апеляційної інстанції слід звернути увагу на викладене у розділі 8 цієї постанови, надати належну правову кваліфікацію спірним правовідносинам, перевірити зазначені в цій постанові доводи та докази, а також вагомі (визначальні) аргументи сторін у справі, дати їм належну правову оцінку, і, в залежності від встановленого, вирішити питання розподілу витрат, пов`язаних з розглядом даної справи, відповідно до закону.

10. Судові витрати

10.1. Розподіл судових витрат відповідно до частини чотирнадцятої статті 129 ГПК України, не здійснюється, адже Суд не змінює та не ухвалює нового рішення, а скасовує оскаржувані судові рішення та передає справу на новий розгляд.

Керуючись статтями 129, 300, 308, 310, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» задовольнити частково.

2. Скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 06.07.2022, постанову Західного апеляційного господарського суду від 29.09.2022 та додаткову постанову Західного апеляційного господарського суду від 13.10.2022 у справі №914/726/22.

3. Справу №914/726/22 передати на новий розгляд до Господарського суду Львівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                    Т. Малашенкова 

Суддя                                                                                                    І. Бенедисюк

Суддя                                                                                                    В. Селіваненко