Постанова
Іменем України
 
22 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 462/4441/20
провадження № 61-259св22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Грушицького А. І. (суддя-доповідач),
суддів: Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Попович Галина Іванівна,   
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року у складі судді Бориславського Ю. Л. та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,  
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Попович Галина Іванівна, про визнання квартири та приміщення об`єктами спільної сумісної власності, визнання права власності на частину квартири та приміщення. 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Попович Г. І., про визнання квартири та приміщення об`єктами спільної сумісної власності, визнання права власності на частину квартири та приміщення. 
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , його дружина. Шлюб із ОСОБА_3 він уклав 14 листопада 2008 року. 05 травня 2016 року подружжя фіктивно розірвало шлюб, зберігаючи між собою відносини чоловіка та жінки в повній мірі, а саме: продовжували проживати однією сім`єю в одному житлі, спільно вели господарство, підтримували особисті подружні відносини. З часу одруження і до моменту смерті дружини він проживав із ОСОБА_3 однією сім`єю. 
 
У 2016 році укладено попередній договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Після закінчення спорудження будинку 13 вересня 2017 року ОСОБА_3 із забудовником уклала основний договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округуНовосад О. П., за яким ОСОБА_3 стала титульним власником квартири АДРЕСА_2 . 
 
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільно нажиті кошти зробили ремонт у вказаній квартирі, проживали разом у ній до смерті ОСОБА_3 . 
 
Після смерті ОСОБА_3 відповідно до закону відкрилася спадщина на належне їй майно, зокрема на квартиру АДРЕСА_2 , та нежитлове приміщення № НОМЕР_3, площею 2,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округуПопович Г. І. заведено спадкову справу, заяву про прийняття спадщини подала ОСОБА_2 , мати ОСОБА_3 , як спадкоємець першої черги за законом. 
 
Із урахуванням наведених обставин, позивач просив суд: 
 
- визнати квартиру АДРЕСА_3 , та нежитлове приміщення № НОМЕР_3, площею 2,6 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;
 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_2 , та нежитлового приміщення № НОМЕР_3, площею 2,6 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів наявності судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а також не надав суду доказів придбання спірного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні кошти.
 
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції помилково розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що доказів наявності судового рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до матеріалів справи не додано. Також, позивачем не надано суду доказів придбання спірного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_3 за спільні кошти.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у грудні 2021 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
11 січня 2022 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 03 березня 2021 року та постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року, витребувано її із Залізничного районного суду м. Львова. 
 
На підставі ухвали Верховного Суду від 02 березня 2023 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.
 
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів від 15 березня 2023 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Пророк В. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 752/9802/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 1522/27468/12, від 27 лютого 2019 року у справі № 308/5006/16-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 757/41827/15-ц, від 17 квітня 2020 року у справі № 686/4314/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 645/1601/16-ц (пункт 1); відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3); суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4). 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази щодо джерела та часу набуття спірного майна. Суд першої інстанції неправомірно відмовив у прийнятті заяви позивача про збільшення позовних вимог, не розглянув заяви позивача про зупинення провадження у справі, виклик свідків, витребування доказів, а суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні таких заяв. Суд першої інстанції неправомірно розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження.  
 
Доводи інших учасників справи
 
Від інших учасників справи не надходило відзиву на касаційну скаргу. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суд установив, що 05 травня 2016 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а. с. 9).
 
13 вересня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Активні інвестиції» (продавець), що діяла від свого імені в інтересах та за рахунок пайового венчурного недиверсифікованого закритого інвестиційного фонду «Фонд зелених технологій «Грінвіль», та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким продавець передав у власність покупцю квартиру АДРЕСА_2 .
 
Відповідно до умов вказаного договору за погодженням сторін продаж вчинено за ціною 694 604,00 грн. Розрахунок проведено до підписання цього договору шляхом перерахування покупцем коштів на рахунок продавця        (пп. 2.1, 2.2). 
 
Згідно з п. 3.5 договору покупець стверджує, що не перебуває у шлюбі та не проживає однією сім`єю з іншими особами не перебуваючи у шлюбі з ними, про що подана заява, яка залишається в справах нотаріуса, який посвідчив цей договір. Зміст заяви доведено до продавця (а. с. 73, 74).
 
23 листопада 2018 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестиції у будівництво» (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу, за яким продавець передав у власність покупця нежитлове приміщення № НОМЕР_3 в будинку АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до умов вказаного договору за погодженням сторін продаж вчинено за ціною 8 599,00 грн. Розрахунок проведено до підписання цього договору шляхом перерахування покупцем коштів на рахунок продавця (пп. 2.1, 2.2). 
 
Згідно з п. 3.5 договору покупець стверджує, що не перебуває у шлюбі та не проживає однією сім`єю з іншими особами не перебуваючи у шлюбі з ними, про що подана заява, яка залишається в справах нотаріуса, який посвідчив цей договір. Зміст заяви доведено до продавця (а. с. 71, 72). 
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 13 лютого 2020 року серії НОМЕР_1 . Вказане свідоцтво є повторним, копія долучена позивачем до позовної заяви (а. с. 10).
 
Згідно із матеріалами спадкової справи № 6/2020, заведеної після смерті ОСОБА_3 , із заявою про прийняття спадщини за законом після її смерті звернулася ОСОБА_2 - матір померлої ОСОБА_3 (а. с. 123). 
 
В матеріалах справи також наявна копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 від 22 січня 2020 року серії НОМЕР_2 , що була додана відповідачем до заяви про прийняття спадщини (а.с. 124).
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувана постанова суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
 
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
 
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.
 
Таким чином, при застосуванні статті 74 СК України необхідно виходити з того, що вказана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
 
Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
 
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 531/295/19, провадження № 61-3071св21).
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.
 
Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
 
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.
 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 березня 2023 року у справі № 372/3321/19 (провадження № 61-10538св22) належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.
 
Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
 
Оскільки рішення суду першої інстанції було скасовано судом апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду, тому доводи касаційної скарги в частині скасування рішення суду першої інстанції, зокрема про те, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні заяв та клопотань позивача та розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження, суд касаційної інстанції відхиляє.
 
На допущені порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції належно відреагував, скасувавши таке судове рішення.  
 
Ухваливши нове рішення по суті спору, суд апеляційної інстанції дійшов правильно висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання спірних квартири та приміщення об`єктами спільної сумісної власності, визнання права власності на частину квартири та приміщення, оскільки позивач не довів належними та допустимими доказами своїх позовних вимог.
 
Відповідно до пунктів 3.5 договорів купівлі-продажу спірного нерухомого майна покупець ствердив, що не перебуває у шлюбі та не проживає однією сім`єю з іншими особами не перебуваючи у шлюбі з ними, про що подана заява, яка залишається в справах нотаріуса, який посвідчив цей договір (а. с. 71, 73).
 
У відзиві на позовну заяву відповідач не визнала наведених позивачем обставин про фіктивне розірвання шлюбу, зазначала, що спірне майно було придбане ОСОБА_3 за рахунок її особистих коштів (а. с. 47 - 49).
 
За таких обставин, оцінивши зібрані справі докази, суд апеляційної інстанції зробив висновок щодо суті спору без порушення норм матеріального та процесуального права.
 
Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив у задоволенні заяви позивача про виклик свідків, оскільки відповідно до частини другої статті 91 ЦПК України у заяві про виклик свідка зазначаються не лише його ім`я, місце проживання (перебування) або місце роботи, але й обставини, які він може підтвердити. Тобто відповідна заява має бути достатньо мотивована. В касаційній скарзі позивач не обґрунтував, які порушення норм процесуального права допустив суд апеляційної інстанції при вирішенні його заяви про виклик 82 осіб для допиту  як свідків, і які конкретні обставини вказані особи могли підтвердити або спростувати.
 
Доводи касаційної скарги про безпідставну відмову апеляційного суду в зупиненні провадження у цій справі до розгляду справи № 157/14/21, є необґрунтованими, оскільки зупинення провадження у цій справі призведе до порушення принципу розумності процесуальних строків розгляду справи, а згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень станом на момент касаційного перегляду справи рішення у справі № 157/14/21 не ухвалено. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 752/9802/17, від 07 листопада 2018 року у справі № 1522/27468/12, від 27 лютого 2019 року у справі № 308/5006/16-ц, від 06 червня 2019 року у справі № 757/41827/15-ц, від 17 квітня 2020 року у справі № 686/4314/15-ц, від 24 червня 2020 року у справі № 645/1601/16-ц є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах та у цій справі встановленні обставини не є подібними. Верховний Суд зазначає, що питання обґрунтованості заявлених позовних вимог суд вирішує у кожній справі окремо, виходячи з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. 
 
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Таким чином, наведені ОСОБА_1 у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. 
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга  ОСОБА_1 є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Верховний Суд встановив, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги  ОСОБА_1  висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.
 
Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
 
Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           А. І. Грушицький

Судді:                                                                                                      С. О. Карпенко 
І. В. Литвиненко      Є. В. Петров      В. В. Пророк