ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2023 року 
м. Київ

справа №320/6203/19
адміністративне провадження № К/9901/13194/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур О.В., Данилевич Н.А.
розглянув як суд касаційної інстанції в попередньому судовому засіданні адміністративну справу №320/6203/19
за позовом  ОСОБА_1 до Донецької обласної прокуратури про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та зобов`язання вчинити певні дії, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року, ухвалену у складі: головуючої судді Земляної Г.В. суддів Мєзєнцева Є.І., Файдюка В.В.,
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Донецької обласної прокуратури (далі - відповідач) з вимогами:
- визнати протиправним і скасувати наказ Прокуратури Донецької області від 20 серпня 2015 року №1376-к про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури м.Тореза Донецької області;
- поновити ОСОБА_1 на посаді прокурора Прокуратури м. Тореза Донецької області з 20 серпня 2015 року;
- зобов`язати Прокуратуру Донецької області направити до Міністерства юстиції України інформацію щодо виключення з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", відомостей про звільнення ОСОБА_1 
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
Куцевол з вересня 2007 року працював в органах прокуратури. Відповідно до наказу Прокуратури Донецької області від 08 квітня 2013 року №537-о ОСОБА_1 призначений у порядку переведення на посаду прокурора Прокуратури м. Торез Донецької області.
Наказом Прокуратури Донецької області від 11 вересня 2013 року № 1669-0  прокурору Прокуратури м. Тореза ОСОБА_1 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 09 вересня 2013 року по 21 серпня 2015 року.
Наказом Прокуратури Донецької області від 20 серпня 2015 року №1376-К ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора Прокуратури м. Тореза Донецької області у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України (з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»).
11 листопада 2019 року до суду першої інстанції надійшов позов про скасування вказаного наказу.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що 16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади», яким передбачено процедуру люстрації, підставою для якої є заява. Неподання заяви у строк, передбачений вказаним законом, є підставою для звільнення особи із займаної посади.
Як установив суд першої інстанції, позивач заяви про застосування або незастосування до нього заборон, передбачених Законом України «Про очищення влади», не подав, а тому суд першої інстанції дійшов висновку про правомірність звільнення позивача.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2021 рішення Київського окружного адміністративного суду від 04.11.2020 скасовано та ухвалено нове, яким позов залишено без розгляду.
Залишаючи позов без розгляду, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що його подано за межами установлених процесуальним законом строків звернення до суду, і що позивачем не доведено існування обставин, які об`єктивно перешкоджали йому своєчасно звернутися до суду за захистом своїх прав.
Як установив суд апеляційної інстанції, про порушення своїх прав оскаржуваними наказами позивач мав дізнатися 22 серпня 2015 року після закінчення відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку, оскільки саме в цей день позивач мав з`явитися на службу до Прокуратури Донецької області, яка знаходилася в м. Маріуполь.
Водночас суд апеляційної інстанції встановив, що до Прокуратури Донецької області після закінчення відпустки позивач не з`явився, про зміну місця проживання не повідомив.
Посилаючись на те, що після закінчення відпустки позивач на службу не повернувся, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач не міг не знати про його звільнення.
Отже, суд апеляційної інстанції вважав, що, звернувшись до суду в 2019 році, позивач пропустив встановлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України строк.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
28 квітня 2021 року Судом відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року, у якій він просить скасувати її, а справу направити для продовження розгляду.
Касаційне провадження відкрито відповідно до положень пункту 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
У касаційній скарзі відповідач доводить, що суд апеляційної інстанції застосував частину п`яту статті 122 КАС України, частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України без урахування висновків щодо застосування цих норми, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №420/333/19, віл 06 липня 2020 року у справі 1340/4763/18, від 11 квітня 2018 року у справі №815/4532/16.
Як зазначає позивач, у вказаних справах Верховний Суд висловив правову позицію, відповідно до якої у відносинах публічної служби початок строк звернення до суду у спорах про звільнення зі служби необхідно обчислювати з дня вручення наказу про звільнення.
З урахуванням викладеного позивач уважає, що суд апеляційної інстанції дійшов протиправних висновків про те, що він мав знати про порушення своїх прав незаконним звільненням з дня закінчення відпустки по догляду за дитиною.
Відповідач правом подати відзив не скористався.
V. Джерела права й акти їхнього застосування
Відповідно до частини першої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною другою 2 статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Відповідно до частини четвертої статті 123 КАС України, якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
VI. Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в цій справі відкрито на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, а саме: у зв`язку з аргументами позивача про застосування судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
Касаційна скарга стосується моменту початку перебігу строку звернення до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення.
У контексті зазначених підстав для касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції, Суд зазначає, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. 
Для звернення особи до суду з позовом, який стосується поновлення на публічній службі, встановлено місячний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Таким чином, законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти.
Як установив суд апеляційної інстанції, наказом Прокуратури Донецької області від 11 вересня 2013 року № 1669-0 надано відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 09  вересня 2013 року по 21 серпня 2015 року.
Отже, 22 серпня 2015 року позивач повинен був з`явитися до Прокуратури Донецької області для проходження служби, а тому Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що позивач мав дізнатися про порушення своїх прав, починаючи з 22 серпня 2015 року.
Аргументи позивача про те, що місцем його роботи була Прокуратура міста Торез Донецької області, у зв`язку з чим він не мав підстав для виходу на службу до Прокуратури Донецької області були правильно відхилені судом апеляційної інстанції.
15 липня 2015 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року №1697-VII, якою змінено систему органів прокуратури, зокрема припинено діяльність міських, районних, міжрайонних, районних в місті прокуратур. Суд також зазначає, що місто Торез Донецької області станом на серпень 2015 року було окуповане російськими військами, що також виключало можливість продовження позивачем служби в м. Торезі.
Таким чином, суд апеляційної інстанції цілком правильно зазначив, що по завершенню відпустки по догляду за дитиною позивач мав з`явитися до Прокуратури Донецької області, де і мав ознайомитися з оскаржуваним наказом.
Доводи позивача про те, що з серпня 2015 року по листопад 2019 року він уважав, що перебуває у штаті прокуратури і не був призначений на іншу посаду у зв`язку з втратою особових справ та у зв`язку реформою системи органів прокуратури були обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що позивачу у 2015 році було відомо (мало бути відомо) про існування наказу про його звільнення хоча б судячи з того, що з серпня 2015 року він на службі не з`являвся, грошове забезпечення йому не нараховувалося і не виплачувалося.
Посилання позивача на правові позиції, викладені у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі №420/333/19, віл 06 липня 2020 року у справі 1340/4763/18, від 11 квітня 2018 року у справі №815/4532/16, зазначених висновків не спростовують, адже висловлені вони були за істотно інших обставин справи.
Так, постановою від 06 липня 2020 року у справі №1340/4763/18 Верховний Суд зазначив, що висновок судів попередніх інстанцій про те, чи позивачем був пропущений строк звернення до суду, є передчасним, адже суди попередніх інстанцій не встановлювали дати отримання позивачем наказу про звільнення. Водночас Верховний Суд з обставин, установлених судами попередніх інстанцій, з`ясував, що до звільнення оскаржуваним наказом позивач був спочатку відсторонений від посади, а потім взятий під варту у зв`язку з підозрою у вчиненні кримінального правопорушення.
У постанові від 20 листопада 2010 року у справі №420/333/19 висновок Верховного Суду про необхідність обчислення строку звернення до суду від дня ознайомлення з наказом про звільнення також був обумовлений тим, що до позивача був застосований запобіжний захід у кримінальному провадженні (цілодобовий домашній арешт), що виключало об`єктивну можливість ознайомитися з наказом про звільнення безпосередньо після його прийняття.
Водночас висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №815/4532/16, стосувалися застосування КАС України, у редакції до внесення до нього змін (викладення в новій редакції) відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII.
Суд зазначає, що інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. 
При цьому «повинна» необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
З установлених судом апеляційної інстанції обставин випливає, що позивач, за умови сумлінного ставлення до своїх обов`язків, мав би дізнатися про порушення своїх прав у серпні 2015 року після закінчення відпустки по догляду за дитиною. У спірних правовідносинах позивачем не було доведено існування обставин, які об`єктивно перешкоджали йому з`явитися на службі і, як наслідок, в розумний строк ознайомитися з документами, які стосувалися проходження ним служби в прокуратурі.
Отже, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судом апеляційної інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими і такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
VII. Судові витрати
Ураховуючи результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати не розподіляються.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2021 року залишити без змін. 
Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська

Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур

                                                                                                    Н.А. Данилевич