ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

14 лютого 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/1474/19
Головуючий у першій інстанції – Карапута Л. В.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/15/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді: Мамонової О.Є.,
суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,
із секретарями: Шкарупою Ю.В., Патук А.А.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2021 року (ухвалене о 12:57, повний текст рішення складено 27 липня 2021 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, -

                                     У С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила поділити спільне майно між колишнім подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 наступним чином:
1) визнати за ОСОБА_1 право власності на всі будівельні матеріали та конструктивні елементи, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер 7410100000:02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 ;
2) визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
3) виділити ОСОБА_1 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 ;
4) виділити ОСОБА_2 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 ;
5) визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля PEUGEOT 307 від 07.12.2016 № 7441/2016/229879, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
6) визнати автомобіль PEUGEOT 307 спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
7) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості легкового автомобіля PEUGEOT 307 в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої автотоварознавчою експертизою;
8) визнати гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному автокооперативі № 39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
9) стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості гаража № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному автокооперативі №39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів в розмірі згідно ринкової вартості, встановленої експертизою.
Позов обґрунтовувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.10.2003 по 21.04.2017, за час якого ними було придбано майно, що належить їм на праві спільної сумісної власності: земельну ділянку та садовий будинок в садівничому товаристві  «Природа», легковий автомобіль PEUGEOT 307,  квартиру АДРЕСА_2 , гараж № НОМЕР_1 в гаражно-будівельному автокооперативі № 39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів.
Зазначала, що спірний садовий будинок, зважаючи на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 06.02.2018, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на 3/4 частин незавершеного будівництва садового будинку було відмовлено, не був визнаний незавершеним будівництвом в розумінні ст. 331 ЦК України, а тому не може бути поділений в натурі. Отже при вирішенні питання про визнання права власності в цілому за нею на будівельні матеріали та конструктивні елементи незавершеного будівництвом судового будинку, просила врахувати протиправні дії відповідача щодо незаконного руйнування та розбирання садового будинку і вважала, що є всі підстави відступу від принципу рівності часток подружжя. 
Указувала, що за час знаходження у шлюбі в квартирі АДРЕСА_2 зроблено капітальний ремонт за особисті кошти позивачки, таким чином її вартість істотно збільшилась, адже на час придбання квартири відповідачем вона знаходилась у занедбаному стані. До розлучення сторін спірна квартира була єдиним житлом для позивачки та доньки, які і на даний час зареєстровані у ній, однак не проживають, оскільки відповідач чинить їм перешкоди. На думку позивачки, є всі підстави для визнання квартири спільною власністю подружжя і відступу від принципу рівності часток при її поділі.
Посилаючись на те, що придбаний сторонами за період шлюбу автомобіль PEUGEOT 307, відповідач продав своєму батьку одразу після подання позову про розлучення, без відома та без згоди позивачки, а отримані кошти використав на свої потреби, оскільки сторони разом вже не проживали, просила правочин щодо відчуження автомобіля визнати недійсним як укладений у порушення вимог ст. 65 СК України та ст. 369 ЦК України з одночасним стягненням на її користь грошової компенсації ? його вартості. 

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.07.2021 позовну заяву в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання гаража № НОМЕР_1 в Гаражно-будівельному автокооперативі № 39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів спільною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації, що становить 1/2 вартості гаража № 969 в Гаражно-будівельному автокооперативі № 39 Новозаводської спілки автомобілістів м. Чернігів в розмірі згідно ринкової вартості встановленої експертизою, залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.07.2021 позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер 7410100000:02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер 7410100000:02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в м. Чернігові в садівничому товаристві «Природа» під № 75.
Визнано автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, в розмірі 70 462,94 грн.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у повернення сплаченого судового збору 3 463,01 грн, витрати за проведення експертизи в розмірі 5 538,20 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 250 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 800 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у визнанні квартири АДРЕСА_2 спільною власністю сторін та здійснити її поділ, а також в частині визначення розміру компенсації витрат позивачки, пов`язаних з наданням правничої допомоги та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у відповідних частинах вимог, посилаючись на необґрунтованість судового рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції безпідставно визнав неналежним доказом висновок експерта № 318/05-2021 від 09.07.2021 заживши на те, що судовий експерт провів експертизу без надання йому матеріалів цивільної справи. Експерт ОСОБА_4 виїжджав на об`єкт дослідження, але не був допущений до огляду, а тому скористався висновком експертів № 42, 99, 119 від 23.04.2021, складеними Чернігівським НДЕКЦ, з якого вбачається, що експерт оглядала квартиру.
Позивачка зазначає, що факт проведення ремонту підтвердили свідки зі сторони позивача, які зазначили, що на момент придбання квартира знаходилась у занедбаному стані, за ремонтні роботи розраховувалась особисто позивачка в присутності відповідача, а отже твердження суду про відсутність доказів проведення ремонту в квартирі не відповідають обставинам справи.
Указує, що розмір витрат на правову допомогу, які вона понесла у цій справі, є співмірним зі складністю роботи, яку виконував адвокат, її обсягом та затраченим часом, клопотань від відповідача про зменшення суми цих витрат не надходило, а тому суд першої інстанції необґрунтовано компенсував позивачці тільки 8 250 грн понесених витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на необґрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи та наданим позивачкою письмовим доказам, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції:
- скасувати в частині визнання автомобіля PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості 1/2 частки автомобіля в розмірі 70 462,94 грн, ухваливши нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити у повному обсязі;
- змінити в частині розподілу судових витрат по справі, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати в розмірі 4 251,21 грн.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що спірний автомобіль дійсно  відчужено 07.12.2016 ОСОБА_2 своєму батькові за відповідним договором купівлі-продажу в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, який  розірвано рішенням суду лише 21.04.2019, тобто більше ніж через 4 місяці після відчуження автомобіля.  Усна згода на укладення автомобіля надавалась ОСОБА_1 , а виручені за такий продаж грошові кошти розподілено між сторонами у рівних частинах.
Відповідач зазначає, що районний суд безпідставно взяв до уваги висновок експерта Чернігівського НДЕКЦ № 42,99,119 від 23.04.2021, яким визначено ймовірну ринкову вартість спірного автомобіля в розмірі 140 925,87 грн, експертне дослідження по якому проведено без огляду транспортного засобу, відхиливши при цьому без жодних мотивів висновок Чернігівського відділення КНДІСЕ за результатами проведення автотоварознавчої експертизи № 4963/19-24 від 30.03.2020, яким вартість автомобіля визначено у розмірі 111 216 грн.
Уважає, проведений судом розподіл судових витрат непропорційним, оскільки заявлені позовні вимоги, на його думку, задоволено лише на 20%, в такому ж пропорційному співвідношенні підлягають розподілу судові витрати.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 30.11.2021 апеляційне провадження у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності, зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи №125/2157/19.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 10.01.2023 апеляційне провадження у даній справі поновлено.

Учасники справи про день і час її розгляду повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку, проте у судове засідання не з`явилися.
25.01.2023 від представника позивачки ОСОБА_1 – ОСОБА_5 надійшло клопотання про розгляд справи без участі позивачки та представника.
14.02.2023 від представника відповідача – адвоката Кравченка В.В. надійшло клопотання про проведення розгляду справи без участі сторони відповідача. 
Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися, в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки та її представника – адвоката Кочмарьової Т.С., яка підтримали апеляційну скаргу сторони позивачки та заперечували проти апеляційної скарги відповідача, представника відповідача - адвоката Кравченка В.В., який підтримав апеляційну скаргу сторони відповідача та заперечував проти задовольнити апеляційної скарги позивачки, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційних скаргах доводи, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і здійснення її поділу, про визнання автомобіля PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнення на користь ОСОБА_1 грошової компенсації вартості його 1/2 частини, а також в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, що стягнуті на користь ОСОБА_1 .
В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27.10.1993).
Згідно з п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно ч. 1, 3, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Згідно приписів ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та про її поділ, суд першої інстанції виходив з того, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , стороною позивача не надано суду беззаперечних доказів її участі своїми  особистими приватними коштами у ремонті квартири, чи це були особисті приватні кошти чи спільні сумісні кошти подружжя, обсягу проведеного ремонту та періоду його проведення.
З таким висновком районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що сторони з 18.10.2003 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 21.04.2017 (справа №750/11894/16-ц).
Від шлюби мають дочку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на утримання якої з відповідача стягуються аліменти на підставі судового рішення (т. 1 а.с. 21, 22, 24-25, 112, 113).
До реєстрації шлюбу, 25.07.2003 ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_2 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу квартири, укладеним з ОСОБА_7 (т. 1 а.с. 211-215).
Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 25 липня 2018 року в справі №750/2965/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, відмовлено ОСОБА_1 у визнанні спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 .
Так судами першої, апеляційної та касаційної інстанції у вказаній справі в судових рішеннях встановлено, що квартира АДРЕСА_2 є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , в період з 1999 року по день реєстрації шлюбу (до 18 жовтня 2003 року) сторони проживали окремо, а їхні стосунки не носили характеру сімейних відносин, а на час придбання квартири відповідачем, позивачка не була членом його сім`ї, при цьому вона не надала доказів укладення з відповідачем цивільно-правової угоди, спрямованої на об`єднання їхньої спільної праці для придбання квартири, а тому позивачка не набула право власності на квартиру з підстав, встановлених статтею 17 Закону України «Про власність».
Звертаючись з даним позовом ОСОБА_1 , посилаючись на положення ст. 62 СК України, просила визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і виділити їй 2/3 частини даної квартири, у зв`язку з тим, що після придбання спірної квартири відповідачем у ній був зроблений капітальний ремонт за особисті кошти позивачки, на підставі чого її вартість істотно збільшилась.
Як вбачається з матеріалів справи і про що зазначено районним судом у мотивувальній частині рішення суду, по двом призначеним у справі комплексним судовим будівельно-технічним та оціночним експертизам на неодноразові клопотання експертів та вимоги суду першої інстанції сторона позивача не змогла надати документів, які б достеменно підтверджували обставину проведення ремонтних робіт, їх період, обсяг, вартість, у зв`язку із чим експерти Чернігівського відділення КНДІСЕ та Чернігівського НДЕКЦ МВС України не змогли надати відповіді на запитання сторони позивача щодо проведених у спірній квартирі робіт з її поліпшення, обсягу та вартості таких робіт, періодів їх проведення (т. 2 а.с. 97-99, 106-107, 147-150, 174-176, 236-239, 243-245, т. 3 а.с. 15-19, 74-78).
Згідно висновку експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України від 23.04.2021 № 42, 99, 119 (т. 3 а.с. 84-109) за результатами проведення судової експертизи, призначеної ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 16.09.2020:
1. В квартирі АДРЕСА_2 після її придбання (після 25.07.2003 по 17.10.2003) проводились ремонтні роботи, а саме: поклеєні паперові шпалери в двох жилих кімнатах 17,1 кв.м та відповідно 13,9 кв.м;
2. Надати відповідь на запитання «Яка вартість ремонтних робіт станом на дату закінчення ремонту (кінець грудня 2003 року) в грошовому вираженні та в процентному відношенні до першопочаткової вартості придбання квартири, яка становила станом на 25.07.2003 13 465 грн?» не можливо. Детально роз`яснення наведено в дослідницькій частині висновку експерта (відсутність вихідних даних для здійснення розрахунку вартості виконаних ремонтно-будівельних робіт);
3. Надати відповідь на запитання «На скільки збільшилась ринкова вартість квартири під АДРЕСА_2 після проведеного в ній ремонту в 2003 році?» не можливо. Детально роз`яснення наведено в дослідницькій частині висновку експерта (неможливість встановлення технічного стану квартири та визначення ринкової вартості квартири до початку проведення в ній ремонтних робіт);
4. В квартирі АДРЕСА_2 за час, коли подружжя ОСОБА_8 перебувало у шлюбі в період з 18.10.2003 по 21.04.2017 було замінено віконні блоки на металопластикові. Надати відповідь на запитання «Якщо проводились, то які це поліпшення (ремонтні роботи), зазначити повний перелік. Яка була ринкова вартість цих поліпшень, ремонтних робіт станом на дату закінчення ремонтних робіт?» не представляється за можливе, у зв`язку з відсутністю вихідних даних для розрахунку вартості ремонтних робіт;
5. Ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 станом на дату 12.04.2021 становить 648 464 грн, без ПДВ.
Відповісти на частину запитання «… та відповідно 1/4 частки та 2/3 частки квартири станом на дату проведення експертизи» не можливо.
Було встановлено частки ринкової вартості квартири, а саме:
1/4 – становить 162 116 грн;
2/3 – становить 432 309 грн.
09.07.2021 на звернення представника ОСОБА_1 – адвоката Кочмарьової Т.С. експертом Українського незалежного інституту судових експертиз Свістуновим І.С. проведено оціночно-будівельну експертизу № 188/05-2021(т. 3 а.с. 129-205, т. 4 а.с. 9-51), за висновками якої:
1. Проведені роботи в квартирі АДРЕСА_2 проведені за час спільного проживання подружжя, а саме:
- поклейка паперових шпалер в двох жилих кімнатах 17,1 кв.м та відповідно 13,9 кв.м;
- демонтаж підлоги в прихожій, кухні, ванній, вбиральні, на балконі;
- роботи по відношенню паркету (циклювання, покриття лаком) в двох жилих кімнатах (зал і спальня);
- штукатурка по новому всіх стін та оздоблення керамічною плиткою 3-х стін кухні та підлоги, оздоблення однієї стіни шпалерами;
- оздоблення керамічною плиткою 4-х стін та підлоги в ванній кімнаті та вбиральні;
- заміна всієї старої сантехніки на нову (унітаз, ванна, раковина);
- заміна старої системи водопостачання на нову (нові труби, крани тощо);
- заміна старої електропроводки в усіх кімнатах на нову, встановлення нових розеток, вимикачів, світильників тощо;
- здійснена заміна дверей вхідних (поставлені двійні) та міжкімнатних, замінені підвіконня на дерев`яні;
- зроблений ремонт балкону: поставлена балконна рама з дерева, засклили, обшили білим пластиком з вулиці, а з середини суцільно обшили деревом, зроблені підвіконня з дерева та облаштували двома дерев`яними тумбочками (вбудовані);
- заміна дерев`яних вікон на металопластикові.
являються невід`ємними поліпшеннями нерухомого майна, оскільки мають невід`ємний характер та спрямовані на покращення споживчих якостей орендованого майна, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості та заподіяння шкоди для об`єкта нерухомого майна.
2, 3. Проведені роботи призвели до збільшення ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 . Вартість поліпшень, визначених як різниця між ринковою вартістю квартири в стані після проведення невід`ємних поліпшень та ринковою вартістю нерухомого майна в стані, що був наявний на початок здійснення невід`ємних поліпшень, в цінах на дату проведення дослідження становить: 142 000 грн;
4. Дійсна (ринкова) вартість квартири АДРЕСА_2 станом на дату проведення даної експертизи, виходячи із наданих на дослідження матеріалів, становить 753 500 грн.
Вартість 1/4 частини квартири АДРЕСА_2 станом на дату проведення експертизи становить 188 400 грн.
Вартість 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 станом на дату проведення експертизи становить 502 300 грн.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.
Згідно зі ст. 24 КпШС України у редакції на час укладення сторонами шлюбу майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. 
Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. 
Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.
Аналогічні положення містяться у ст. 57 чинного СК України, відповідно до яких  особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. 
У частині сьомій даної статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
Конституція України у статті 41  гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті  1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
У статті 62 СК України  таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується  обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.
Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та  гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.
Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що  втручання у право власності може бути обґрунтованим, та  дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.
Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути  направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.
Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості  є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.
Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц зробила висновок, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.
Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що  первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.
За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла,  тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.
Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і  не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.
У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування  у шлюбі.
Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість  істотно збільшилося, не є підставою для  визнання його спільним майном.
Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.
При  посиланні на вимоги  статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені його окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.
Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 у справі № 334/7560/20.
Отже, саме на позивачку покладається обов`язок доведення існування підстав, передбачених частиною першою статті 62 СК України, оскільки у даному випадку спростовується презумпція особистої приватної власності відповідача.
Суд першої інстанції встановив, що стороною позивача до позову та заяви про збільшення позовних вимог не надано жодних письмових доказів, які б беззаперечно свідчили про обставину, по – перше проведення ремонту у спірній квартирі, як до реєстрації сторонами шлюбу, так і після, по – друге, участі ОСОБА_1 своїми особистими приватними коштами у такому ремонті, їх розміру, обсягу проведеного ремонту та періоду його проведення. Зазначене  знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду.
Враховуючи вищенаведені норми матеріального та процесуального права, що регулюють спірні відносини, встановлені обставини справи та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів погоджується з висновком районного суду про недоведеність позивачкою підстав, передбачених статтею 62 СК України, для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно визнав неналежним доказом висновок експерта Українського незалежного інституту судових експертиз Свістунова І.С. № 188/05-2021 від 09.07.2021, з огляду на таке.
Частинами 1-3, 7 ст. 102 ЦПК України встановлено, що висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.
Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. 
Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Судом першої інстанції встановлено, що експертиза експертом Свістуновим І.С. проведена без дослідження матеріалів даної цивільної справи. Також із висновку вбачається, що експертом не оглядався об`єкт дослідження, для проведення експертизи останньому були надані лише копії правовстановлюючих документів та копія технічного паспорту на квартиру, копія висновку експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України від 23.04.2021 № 42, 99, 119.
При цьому, навіть визначена висновком вартість поліпшень майна у сумі 142 000 грн у порівнянні з визначеною ним ринковою вартістю спірної квартири в сумі 753 500 грн є очевидно не істотною та не свідчить про значне перетворення об`єкта нерухомості.
У свою чергу, як зазначалось вище, істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, чого експертним дослідженням, на яке посилається позивачка, не визналось.
Відсутність у матеріалах справи письмових доказів на підтвердження вимог ОСОБА_1 об`єктивно ставить під сумнів показання допитаних в судовому засіданні свідків, які в такому випадку не можуть вважатись достатніми доказами для підтвердження обставин, що входять до предмету доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання автомобіля PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною сумісною власністю колишнього подружжя та присуджуючи на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості його 1/2 частини, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надавала згоди на відчуження транспортного засобу, а про його відчуження дізналася лише зі змісту ухвали Верховного Суду від 11.02.2019, а саме, що на час розірвання сторонами шлюбу автомобіль вже не перебував у спільній сумісній власності сторін, так як був відчужений відповідачем на підставі цивільно-правової угоди.
Однак апеляційний суд не може повністю погодитись з таким висновком районного суду, зважаючи на наступне.
За час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти подружжя  придбано автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, що сторонами не заперечується.
07.12.2016 між ОСОБА_2 (продавець) та його батьком ОСОБА_3 (покупець) укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №7441/2016/229879, за яким продавець передав у власність покупцеві транспортний засіб - автомобіль PEUGEOT 307, 2006 року випуску, сірого кольору, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_5 , зареєстрований за продавцем 08.08.2014 підрозділом ЦЕНТР ДАІ 7401; за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 5 000 грн (т. 2 а.с. 77).
Відповідно до пункту 6 висновку експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України від 23.04.2021 № 42, 99, 119 (т. 3 а.с. 84-109) ринкова вартість КТЗ автомобіля марки «PEUGEOT 307», 2006 року випуску, з об`ємом двигуна 1587 см куб., тип кузову – універсал, д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 07.12.2016 може становити 140 925,87 грн.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.
За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).
За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).
Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.
Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.
Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження таким майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.
Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)).
В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого.
Велика Палата Верховного Суду вказує, що не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала.
Указані правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Установивши, що спірний транспортний засіб автомобіль PEUGEOT 307, 2006 року випуску, сторони придбали за час перебування у зареєстрованому шлюбі, між сторонами відсутній шлюбний договір або будь-яка домовленість про розподіл майна, ОСОБА_2 здійснив продаж зазначеного майна без повідомлення про це ОСОБА_1 та без отримання її згоди, районний суд дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_1 має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що спірний автомобіль відчужено 07.12.2016 ОСОБА_2 своєму батькові за договором купівлі-продажу в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, усна згода на укладення автомобіля надавалась ОСОБА_1 , а виручені за такий продаж грошові кошти розподілено між сторонами у рівних частинах, спростовуються матеріалами справи. 
Так, позов про розірвання шлюбу з позивачкою ОСОБА_2 подано до суду 06.12.2016, тобто за день до укладення угоду з купівлі-продажу спірного автомобіля. Із постанови Чернігівського апеляційного суду від 29.03.2019 у справі № 750/2263/18 убачається, що звертаючись із позовом до ОСОБА_1 про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідач зазначав, що з грудня 2016 року сторони разом не проживають, саме із грудня 2016 року між сторонами існують неприязні відносини.     
У справі письмова згода позивачки на продаж спірного автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, відсутня, інших належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження продажу автомобіля за згодою позивачки, або доказів, які б підтверджували, що ці кошти були отримані подружжям та витрачені в інтересах сім`ї, на її утримання чи на погашення боргів, матеріали справи не містять. Також відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували отримання ОСОБА_1 1/2 частини коштів від продажу вказаного автомобіля.
Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2 на те, що висновок Чернігівського відділення КНДІСЕ за результатами проведення автотоварознавчої експертизи № 4963/19-24 від 30.03.2020, яким вартість автомобіля визначено у розмірі 111 216 грн, був відхилений районним судом без жодних мотивів, є необґрунтованими, оскільки в даній частині рішення суду є мотивованим.
Так, районний суд вказав, що не приймає вказаний висновок експерта, оскільки у складеному висновку експерта № 4963/19-24 від 30.03.2020 відсутня інформація про осіб присутніх при проведенні експертного автотоварознавчого обстеження та відсутня інформація про виклик сторін для участі в проведенні такого обстеження, тому судом у даній справі призначалася повторна експертиза.
Оскільки автомобіль не було надано на огляд, то відповідно до ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.03.2021 експертиза проводилась за матеріалами цивільної справи, про що зазначено у матеріалах експертного дослідження. Ідентифікація даного транспортного засобу проводилась за інформацією, що міститься у матеріалах цивільної справи № 750/1474/19.
Відтак, районним судом обґрунтовано взято до уваги при ухваленні рішення висновок експерта Чернігівського НДЕКЦ МВС України № 42, 99, 119 від 23.04.2021, яким визначено ринкову вартість спірного автомобіля в розмірі 140 925,87 грн.
Однак,  районний суд, зазначивши у мотивувальній частині рішення, що головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України), у резолютивній частині рішення визнав автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , залишивши, крім зазначеного, поза увагою, що на час розгляду справи автомобіль відчужений ОСОБА_2 і наразі вирішується питання щодо компенсації 1/2 частини його вартості.
Зазначене не відповідає викладеним у мотивувальній частині рішення суду нормам матеріального права, у зв`язку з чим рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.07.2021 підлягає зміні шляхом виключення з резолютивної частини рішення суду абзацу четвертого наступного змісту: «Визнати автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ».
В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу, що стягнуті на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у ст. 141-142 ЦПК України.
Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 заявлено наступні позовні вимоги: 
- визнати за ОСОБА_1 право власності на всі будівельні матеріали та конструктивні елементи, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер 7410100000:02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в АДРЕСА_1 (вартість 308 402 грн);
- визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та виділити ОСОБА_1 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , а ОСОБА_2 - 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 (вартість 2/3 частин квартири – 423 309 грн);
- визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля PEUGEOT 307 від 07.12.2016 № 7441/2016/229879, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; визнати автомобіль PEUGEOT 307 спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію, що становить 1/2 вартості легкового автомобіля PEUGEOT 307 в сумі 70 462,94 грн.
Таким чином, ціна заявленого ОСОБА_1 позову складає 802 173,94 грн (308 402 грн + 423 309 грн + 70 462,94 грн).
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22.07.2021 позов задоволено частково:
- визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частки з будівельних матеріалів та конструктивних елементів, що знаходяться у незавершеному будівництвом садовому будинку, який знаходиться на земельній ділянці площею 0,0554 га, кадастровий номер 7410100000:02:007:5263, цільове призначення - для ведення садівництва, який знаходиться в м. Чернігові в садівничому товаристві «Природа» під № 75 (308 402 грн : 1/2 = 154 201 грн);
- визнано автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля марки PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, в розмірі 70 462,94 грн.
Тобто, позов задоволено на суму 224 663,94 грн (154 201 грн +70 462,94 грн).
Представництво інтересів позивачки ОСОБА_1 у суді першої інстанції здійснювала адвокат Кочмарьова Т.С. на підставі ордеру про надання правової допомоги серії КВ № 366398 від 28.03.2019, договору про надання правової допомоги № №16/08-2018 про надання правової допомоги від 16.08.2018, додаткової угоди №2 до договору №16/08-18 від 16.08.2018 про надання правової допомоги від 15.02.2019 (т. 1 а.с. 88, т. 2 а.с. 215).
Згідно, складеного адвокатом Кочмарьовою Т.С. розрахунку витрат на професійну правничу допомогу від 14.09.2020, останньою надано послуг на загальну суму -  32 000 грн (т. 2 а.с. 214). Як вбачається з квитанцій від 15.01.2020, 10.04.2020, 14.09.2020 позивачкою ОСОБА_1 сплачено адвокату Кочмарьовій Т.С. відповідно 13 500 грн, 11 500 грн, 7 000 грн, всього на загальну суму 32 000 грн (т. 2 а.с. 211-213). Загальний розмір понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу ОСОБА_5 відповідачем не оспорюється.  
Враховуючи те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, що в пропорційному співвідношенні складає 28% (224 663,94 х 100% : 802 173,94), у пропорційному співвідношенні підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу ОСОБА_1 у розмірі 8 960 грн (32 000 грн х 28%). 
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2021 року підлягає зміні в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу шляхом збільшення суми стягнення з 8 250 грн до 8 960 грн.
Керуючись ст. 141, 367, 374, 375, 376 ч. 1 п. 3, 4, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2021 року змінити, виключивши з резолютивної частини рішення суду абзац четвертий наступного змісту:
«Визнати автомобіль PEUGEOT 307 універсал, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_2 , 2006 року випуску, спільною власністю колишнього подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ».
Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 липня 2021 року змінити в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу, збільшивши суму стягнення з 8 250 (восьми тисяч двохсот п`ятдесяти) грн до 8 960 (восьми тисяч дев`ятисот шістдесяти) грн.
В іншій частині рішення суду – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Головуюча                                                                        О.Є.Мамонова

Судді:                                                                                 Н.В.Висоцька

                                                                                          Н.В.Шитченко