Постанова                               
Іменем України
23 березня 2023 року
м. Київ
справа № 757/9599/20-ц
провадження № 61-16747св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Ступак О. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Тащі Сергієм Михайловичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року у складі судді Волкової С. Я. та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року у складі колегії суддів: Голуб С. А., Ігнатченко Н. В., Таргоній Д. О.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2020 ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк) про стягнення пені.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що він як фізична особа - нерезидент є споживачем банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк». 
Згідно з угодою від 12 червня 2017 року № SAMDNWFC00035432316 йому відкрито картковий рахунок №  НОМЕР_1 , на який зараховувались кошти з депозитних рахунків після закінчення строку дії депозитних договорів або на вимогу вкладника (позивача), відсотки за депозитом та здійснювались розрахункові операції, в тому числі перерахування коштів згідно з наданими власником рахунку платіжними (меморіальними) дорученнями на банківські рахунки різних отримувачів у банках України та за кордоном. 
На депозитному рахунку №  НОМЕР_2 , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», у нього обліковувались грошові кошти у сумі 459 791,09 дол. США, які надійшли 16 жовтня 2018 року з його рахунку, відкритого в Публічному акціонерному товаристві «МТБ Банк» (далі - ПАТ «МТБ Банк»). 
На підставі угоди № SAMDNWFD0072133091800 від 19 листопада 2018 року в АТ КБ «ПриватБанк» йому (Самойлову) Б. відкрито депозитний рахунок №  НОМЕР_3 . 
Посилаючись на те, що 28 лютого 2019 року банк відмовився виконувати його (позивача) розпорядження про перерахування коштів у сумі 210 000,00 дол. США на його ж рахунок, відкритий в іноземному банку, чим порушив його право на безперешкодне розпорядження своєю власністю, ОСОБА_3 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі три відсотки за кожен день прострочення, за період з 01 березня 2019 року до 31 березня 2019 року у розмірі 4 780 494,81 грн на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Короткий зміст рішень судів
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що 28 лютого 2019 року ОСОБА_3 надіслав на виконання до АТ КБ «ПриватБанк» платіжне доручення щодо перерахування 210 000,00 дол. США з його поточного рахунку, відкритого в АТ КБ «ПриватБанк», на його ж рахунок відкритий у CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary 1/Boris Samoilov/Istanbul. За результатами здійсненого аналізу валютним контролем банку, встановлено, що ініційована позивачем фінансова операція, містить ознаки ризикової. 
Оскільки ОСОБА_3 не надав документів щодо джерела походження грошових коштів, необхідних для проведення фінансової операції, то відповідач обґрунтовано відмовив у її здійсненні. 
Крім того, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Пор захист прав споживачів», оскільки питання відповідальності банку за невиконання розпорядження клієнта про переказ коштів у правовідносинах за договором банківського рахунку врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 , подана від його імені адвокатом Тащі С. М., на рішення Печерського апеляційного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення та норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
На обґрунтування касаційної скарги посилається на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, не урахували пояснень позивача, а тому дійшли помилкового висновку, що він не надав доказів на підтвердження джерела походження коштів, розміщених на його рахунку в АТ КБ «ПриватБанк». 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що порушення прав позивача полягало у неповерненні банком вкладнику ( ОСОБА_5 ) частини його коштів, які були розміщені на депозитному рахунку, шляхом перерахування на його ж рахунок в іншому банку, а тому помилково не застосував до спірних правовідносин частину п`яту статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум вказує на невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності у вигляді сплати пені у розмірі трьох відсотків від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про виплату коштів до дня фактичної видачі на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, Верховного Суду України від 10 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі № 6-2128цс16, Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 756/14910/16-ц, від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/14, від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України); недослідження зібраних у справі доказів (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від АТ КБ «ПриватБанк», у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 є власником поточного банківського рахунка, відкритого у АТ КБ «ПриватБанк» на підставі договору про надання банківських послуг, укладеного відповідно до Інструкції про порядок відкриття і закриття рахунків клієнтів банків та кореспондентських рахунків банків - резидентів і нерезидентів, затвердженої Постановою Правління Національного Банку України (далі - НБУ) від 12 листопада 2013 року № 496. 
Поточним є рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.
Посилання ОСОБА_4 на наявність підстав для стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки положення зазначеної статті застосовуються до правовідносин, які виникли з депозитних договорів. 
Натомість, спірні правовідносини врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Згідно з пунктом 32.2 статті 32 зазначеного Закону у разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними (абзац перший пункту 32.2. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
Позивачу було відомо про необхідність надання документів на підтвердження джерел походження коштів, а також про неможливість проведення ініційованого ним SWIFT-платежу у разу їх ненадання.
Виписка з рахунку юридичної особи (бенефеціаром якої, як зазначає позивач, він є) не є належним доказом джерел походження грошових коштів. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 06 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення огляду на таке.
Встановлені судами обставини
Суди встановили, що ОСОБА_3 є споживачем банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк».
08 червня 2017 року він підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (далі - Умови та правила) для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів.
Згідно з угодою від 12 червня 2017 року № SAMDNWFC00035432316 йому відкрито поточний картковий рахунок №  НОМЕР_1 , на який зараховувались кошти з депозитних рахунків, після закінчення строку дії депозитних договорів або на вимогу вкладника (позивача), відсотки за депозитом та здійснювались розрахункові операції, в тому числі перерахування коштів згідно з наданими власником рахунку платіжними (меморіальними) дорученнями на банківські рахунки різних отримувачів у банках України та за кордоном. 
28 лютого 2019 року ОСОБА_3 надіслав на виконання до АТ КБ «ПриватБанк» платіжне доручення про перерахування 210 000,00 дол. США з його поточного карткового рахунку на реквізити у CREDITWEST BANK FINAL Beneficiary 1/Boris Samoilov/Istanbul. 
Згідно з результатами проведеної у АТ КБ «ПриватБанк» перевірки, здійсненої відповідно до вимог Положення про порядок здійснення уповноваженими установами аналізу та перевірки документів (інформації) про валютні операції, затвердженого постановою Правління НБУ від 02 січня 2019 року № 8 (далі - Положення від 02 січня 2019 року № 8), ОСОБА_4 повідомлено, що ініційована ним фінансова операція містить ознаки ризикової. 
Надалі, працівник департаменту SWIFT-платежів АТ КБ «ПриватБанк» повідомив позивача, що дляздійснення фінансової операції йому необхідно надати документи на підтвердження джерела походження коштів.
ОСОБА_3 не надав доказів на підтвердження джерела походження грошових коштів, а тому йому було відмовлено у проведенні платежу із зазначенням: «Виведення коштів можливе лише на банк, з якого кошти надійшли». Роз`яснено, що він ( ОСОБА_3 ) може направити кошти на власний рахунок у будь-який інший український банк або отримати грошові кошти у готівковому виразі без комісії за зняття.
16 серпня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до АТ «КБ «Приватбанк» з досудовою вимогою про виплату йому пені у розмірі трьох відсотків річних за кожен день прострочення виконання зобов`язання із перерахування коштів у розмірі 195 000,00 дол. США (у гривневому еквіваленті станом на день сплати пені) за 31 день прострочення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 та частиною першою статті 628 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Підписавши анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку для індивідуальних клієнтів, приватних підприємців та керівників корпоративних клієнтів, позивач погодився, що вказана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті складають договір про надання банківських послуг.
Згідно з угодою від 12 червня 2017 року № SAMDNWFC00035432316, укладеною між позивачем та відповідачем, ОСОБА_5 відкрито картковий рахунок №  НОМЕР_1 .
Відповідно до пункту 1.1.1.43. Умов та правил картковий рахунок - банківський поточний рахунок, на якому обліковуються операції з використанням платіжних карток.
Згідно з пунктом 1.1.1.76. Умов та правил платіжна картка (картка) - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої у встановленому законодавством порядку пластикової або іншого виду картки, що використовується для ініціалізації переказу коштів з рахунка платника або відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів готівкою у касах банку або через банківський автомат, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. 
Залежно від умов, за якими відбуваються розрахунки з використанням платіжної картки, можуть використовуватися дебетова, кредитна схеми обслуговування карток. Платіжна картка є ідентифікаційним засобом та інструментом для здійснення операцій, визначених чинним законодавством та договором між банком і клієнтом.
Статтею 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.
Згідно зі статтею 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом.
Спеціальним законом, який визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів та встановлює відповідальність суб`єктів переказу, є Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», що вказано у його преамбулі.
Переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою (пункт 1.24 частини першої статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
Відповідно до пункту 5 частини першої статі 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
Споживач фінансових послуг - це фізична особа, яка отримує або має намір отримати фінансову послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю (пункт 7-1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Отже, положення пункту 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між учасником ринку фінансових послуг (надавачем фінансових послуг) та споживачем фінансових послуг (споживачем) за договором про надання фінансових послуг.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню у розмірі три відсотки за кожен день прострочення, за період з 01 березня 2019 року до 31 березня 2019 року у розмірі 4 780 494,81 грн на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». 
Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. 
Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає застосуванню за умови, якщо інше не передбачено законодавством.
Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 18 травня 2021 року у справі № 757/1587/21.
Відповідно до пункту 32.1 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що банк, що обслуговує платника (отримувача), несе перед ним відповідальність, пов`язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.
У разі порушення банком, що обслуговує платника, встановлених цим Законом строків виконання доручення клієнта на переказ, цей банк зобов`язаний сплатити платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що не може перевищувати 10 відсотків суми переказу, якщо інший розмір пені не обумовлений договором між ними (абзац перший пункту 32.2 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
Відповідно до пункту 1.1.5.22. Умов та правил у разі порушення банком встановлених термінів виконання доручення клієнта на перерахування або у разі порушення термінів завершення перерахування банк платить клієнту пеню у розмірі 0,01 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше 0,1 відсотка від суми перерахування.
Урахувавши наведені норми, якими передбачено правовий механізм та вид відповідальності у разі порушення прав контрагента за договором банківського рахунку, суди попередніх інстанцій з`ясували правову природу укладеного між сторонами договору та дійшли обґрунтованого висновку про те, що питання відповідальності банку за невиконання розпорядження клієнта про переказ коштів у правовідносинах за договором банківського рахунку врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який є спеціальним у таких правовідносинах. 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/14, від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц, від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18, від 15 квітня 2020 року у справі 
№ 756/14910/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, Верховного Суду України від 10 червня 2016 року у справі № 6-2558цс15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1699цс16, від 13 березня 2017 року у справі 
№ 6-2128цс16, є необґрунтованими, оскільки вони прийнята за наслідками вирішення спору у правовідносинах, які не є подібними. 
У вказаних постановах зазначено, що аналіз статей 526, 489, 1058 ЦК України та статті 1, частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі три відсотки вартості послуги за кожен день прострочення.
Натомість у справі, що переглядається, судам належало вирішити питання відповідальності банку за невиконання розпорядження клієнта про переказ коштів у правовідносинах за договором банківського рахунку, які врегульовано Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, а тому дійшли помилкового висновку позивач не надав доказів на підтвердження джерела походження коштів розміщених на його рахунку в АТ КБ «ПриватБанк є необґрунтованими. 
Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, зокрема виписці з рахунку компанії «PolichemserviceLtd», бенефіціаром якої є позивач, суди дійшли висновку, що зазначена виписка містить відомості лише щодо проведення операцій з рахунку юридичної особи за певний період часу, проте інформації щодо джерела походження коштів, які знаходилися на депозитному рахунку позивача, до часу їх перерахування на поточний картковий рахунок (№  НОМЕР_1 ), не містить, а отже, не є документом, який підтверджує джерело походження коштів розміщених на рахунку позивача.
Таким чином, посилання у касаційній скарзі на недослідження судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, проте відповідно до положень статті 400 ЦПК України встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що переглядається, суди надали вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, надали належну оцінку зібраним у справі доказам та правильно застосували норми матеріального і процесуального права.  
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанова Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року, ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, а тому підстав для задоволення касаційної скарги ОСОБА_4 , поданої в його інтересах адвокатом Тащі С. М., немає.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану в його інтересах адвокатом Тащі Сергієм Михайловичем, залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2021 року залишити без змін. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           В. В. Яремко
А. С. Олійник
О. В. Ступак