ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2120/23 Справа № 214/309/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Малаховська І. Б. Суддя у 2-й інстанції - Кішкіна І. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі:
судді - доповідача Кішкіної І.В.,
суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу № 214/309/21 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року (суддя Малаховська І.Б.),

встановив:

В грудні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернулося до Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 01 липня 2015 року відповідач підписав заяву б/н, підтвердивши свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Банк виконав свої зобов`язання за договором, однак відповідач свої зобов`язання за договором не виконує, в зв`язку з чим з урахування зменшення позовних вимог станом на 07 травня 2021 року утворилася заборгованість в сумі 42544,21 грн. Просив стягнути з відповідача заборгованість в сумі 42544,21 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту.
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року в задоволені позову Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
З вказаним рішенням не погодився позивач АТ КБ «Приватбанк» та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним, прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, без належної оцінки доказів у справі та з порушенням норм процесуального та матеріального права. Посилаючись на висновки Верховного суду, викладені в постанові від 08 липня 2019 року у справі №923/760/18, зазначає, що твердження місцевого суду про те, що укладений між позивачем та відповідачем договір не містить підписів відповідача (позичальника) під умовами та правилами надання банківських послуг, а тому є нікчемними і безпідставними, оскільки такий договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними Умовами та правилами закон не вимагає. Вважає доведеним укладення договору відповідачем у відповідності до статті 634 ЦК України шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку. Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним анкети-заяви, а також, що він не знав про умови кредитування. Розмір наявної заборгованості відповідачем не спростовано. Аналізуючи висновки Верховного Суду, зазначає, що обставини справи свідчать проте, що відповідно до частини 2 статті 642 ЦПК України відповідач прийняв та погодився з умовами кредитного договору. Вважає, що оскільки суд не погодився з наданим банком розрахунком заборгованості, він повинен був встановити дійсний розмір заборгованості з урахуванням умов договору та норм матеріального права та черговості погашення заборгованості відповідно до статті 534 ЦК України. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, скаржник зазначає, що при вирішенні питання про розмір суми, яка підлягає відшкодуванню стороні за послуги адвоката, має бути врахована як ціна позову, яку вказав позивач у позовній заяві, так і критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. Стягуючи з АТ КБ «Приватбанк» витрати на професійну правничу допомогу суд першої інстанції не перевірив вартість оплати відповідних послуг адвоката, яка склалася в регіоні та складність справи. Звертає увагу апеляційного суду на те, що обсяг матеріалів справи не є значним - один том, і справа не відноситься до справ значної складності, тому вважає, що відшкодування понесених відповідачем адвокатських витрат в розмірі 6000,00 грн не відповідає критеріям розумності, співмірності та справедливості.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Вовк М.В. просить апеляційний суд залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», рішення суду першої інстанції залишити без змін, а також стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000,00 грн. Зазначає, що посилання скаржника на практику Верховного Суду не заслуговують на увагу, оскільки в даному випадку мають місце інші обставини справи. Вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, суд всебічно перевірив обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин. Зазначає, що, враховуючи те, що домовленості про сплату відсотків за користування коштами відповідачем заява-анкета №6/н від 01 липня 2015 року не містила, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та зарахував ці кошти на погашення тіла кредиту. Також вважає, що надані відповідачем докази в їх сукупності підтверджують наявність підстав для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 6000,00 грн, оскільки цей розмір судових витрат відповідно до статті 74 ГПК України доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно із частиною 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Зважаючи на те, предметом апеляційного оскарження є рішення у справі, ціна позову у якій не перевищує 100 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд дійшов таких висновків.
У частині 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що 01 липня 2015 року ОСОБА_1  підписав анкету-заявупро приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», у заяві, підписаній відповідачем, останній підтвердив факт ознайомлення і згоди з Договором про надання банківських послуг, а також підтвердив факт отримання ним інформації про умови кредитування в Приватбанку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua (а.с. 20).
Відповідачу 08 червня 2018 року було видано картку № НОМЕР_1 терміном дії до 06/19, 15 травня 2019 року - № НОМЕР_2 строком дії до 05/22 (а.с. 19). 
Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти 08.06.2018 року відбувся старт карткового рахунку, в подальшому кредитний ліміт збільшено: 07 травня 2019 року - до 35000,00 грн, 15 травня 2019 року - до 45000,00 грн, 05 червня 2019 року - до 52000,00 грн, 26 червня 2019 року - до 59000,00 грн, 18липня 2019 року - до 66000,00 грн, 26 липня 2019 року - до 73000,00 грн, 30 липня 2019 року - до 80000,00 грн, 16 серпня 2019 року - до 87000 00 грн, 04 вересня 2019 року - до 94000,00 грн, 16 вересня 2019 року - до 101000,00 грн, 27 вересня 2019 року - до 10800,00 грн., 15 червня 2020 року зменшився до 00 грн (а.с. 18).
З наданої АТ КБ «Приватбанк» виписки за договором б/н, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приватбанк» станом на 10 грудня 2020 року вбачається, що відповідач активно користувався кредитними коштами з 16 липня 2018 року, станом на 07 грудня 2020 року розмір заборгованості становив 62109,01 грн (а.с. 12-17).
Згідно з розрахунком АТ КБ «Приватбанк» заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № б/н від 01 липня 2015 року станом на 07 травня 2021 року становить 42544,21 грн (а.с. 190-191).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що після розрахунку заборгованості з виписки за договором № б/н станом на 10 грудня 2020 року наданої представником позивача, судом встановлено, що на момент розгляду справи у відповідача на відсутня заборгованість за даним спірним договором.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).
Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина 1 статті 1055 ЦК України).
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (частини 1 та 2 статті 207 ЦК України).
Публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини 1 та 2 статті 633 ЦК України).
Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина 1 статті 634 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.
Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини 1 статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «Приватбанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону – споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, кредитор має право вимагати виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, Велика Палата Верховного Суду погоджується із висновком судів попередніх інстанцій, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2020 року у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
Судова практика у цій категорії справ є незмінною, що не може свідчити про порушення прав банку (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19)».
У справі, що переглядається, в анкеті-заяві від 01 липня 2015 року ОСОБА_1 просить відкрити поточний рахунок та встановити кредитний ліміт згідно додатку до анкети-заяви, строки здійснення періодичних платежів не встановлені, процентна ставка не зазначена, крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення комісії та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру (а.с. 20), вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання з підстав та у розмірах, установлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, банк не пред`явив.
З наданої АТ КБ «Приватбанк» виписки за договором б/н від 01 липня 2015 року вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» з рахунку позивача за період з 16 липня 2018 року по 07 грудня 2020 року здійснював періодичні списання відсотків за користування кредитного ліміту в сумі на 53234,97 грн, щомісячну комісію за обслуговування картки сумі на 5500,00 грн, списання нарахованих за овердрафт відсотків в сумі на 6,88 грн та інші платежі(а.с. 12-17).
Встановивши, що анкета-заява від 01 липня 2015 року не містить визначення домовленості сторін про сплату відсотків, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для покладення на відповідача обов`язку по сплаті заборгованості за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами, а відтак, суми надходжень, які банком були розподілені на погашення складових заборгованостей підлягають зарахуванню на погашення саме тіла кредиту.
Оскільки в анкеті-заяві від 01 липня 2015 року строки здійснення періодичних платежів за кредитом не встановлені, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав неправомірним та безпідставним списання банком внесених на погашення боржником коштів в рахунок погашення відсотків за користування кредитом та зарахував ці кошти на погашення тіла кредиту, за рахунок протиправно списаних банком відсотків.
З урахуванням наведеного, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до посилань про доведеність пред`явлених позовних вимог та незаконність відмови у позові з підстав його недоведеності, оскільки суд першої інстанції розглянув дану справу дотримавшись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який передбачено статтею 13 ЦПК України, та вирішив спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі наявних доказів.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно стягнення витрат на правничу допомогу, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до частини 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом.
Згідно з пунктом 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Відповідно до частин 1, 2 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268) (рішення від 23 січня 2014 року у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України»).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з положеннями частин 1 - 5 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Таким чином, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Судом установлено, що в квітні 2021 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому, зокрема, просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» понесені відповідачем витрати на правничу допомогу в розмірі 6000,00 грн (а.с. 111-117).
Згідно з ордером на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги №16/04/2021-С від 16 квітня 2021 року надає ОСОБА_1 правову допомогу, зокрема, в Саксаганському районному суді міста Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 149).
Відповідно до договору про надання правничої (правової допомоги) №16/04/2021-С від 16 квітня 2021 року ОСОБА_2 зобов`язався надати ОСОБА_1 юридичні послуги щодо захисту та представництва інтересів останнього з будь-яких питань у справі №2141/309/21. Пунктом 2.1 передбачено, що строк надання послуг починається з 16 квітня 2021 року та діє до 16 квітня 2024 року (а.с. 151).
З акту приймання-передачі правничої допомоги відповідно до умов договору про надання правничої допомоги №16/04/2021-С від 16 квітня 2021 року вбачається, що клієнт отримав в повному обсязі, а адвокат надав наступну правничу допомогу: попередня усна юридична консультація вартістю 500,00 грн, складання відзиву на позовну заяву про стягнення заборгованості вартістю 3000,00 грн, ведення адвокатом справи в суді першої інстанції вартістю 2500,00 грн. 16 квітня 2021 року клієнтом сплачено, а адвокатом отримано 6000,00 грн (а.с. 152).
Згідно з рахункової квитанції серії АВ-ТБ №002119 від 16 квітня 2021 року ОСОБА_1 сплатив адвокату Вовк М.В. за договором про надання правничої допомоги №16/04/2021-С від 16 квітня 2021 року 6000,00 грн (а.с. 150).
За змістом статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до статті 33 Правил адвокатської етики, єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту є гонорар.
Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.
З аналізу наведених вище норм, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції, з урахуванням частини 4 статті 137 ЦПК України щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи і обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою Європейського суду з прав людини критерії, правильно дійшов висновку про те, що клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Вовк М.В. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції у розмірі 6000,00 грн підлягало задоволенню.
Отже, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви про ухвалення додаткового рішення у даній справі відповідає вимогам закону.
Що стосується доводів заявника щодо неспівмірності зі складністю цієї справи та обсягом наданих адвокатом послуг розміру заявлених відповідачем у суді першої інстанції витрат на професійну правничу допомогу, то апеляційний суд зазначає таке.
Так, при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 4 статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказала на виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зазначений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року (справа №815/1479/18), від 15 липня 2020 року (справа №640/10548/19), від 21 січня 2021 року (справа № 280/2635/20).
Проте всупереч вищенаведеним нормам права та правовим висновкам Верховного Суду, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження неспівмірності витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем у даній справі.
Звертаючись до суду із даним позовом позивач усвідомлював наслідки вчинення ним відповідних дій, а стягнення витрат на правничу допомогу є не лише компенсацією стороні на користь якої ухвалено судове рішення понесених нею витрат, але й у певному сенсі має спонукати іншу сторону утримуватися від подання безпідставних заяв, скарг, вчинення незаконних дій, що порушують права та інтереси інших осіб. 
Отже, суд першої інстанції, з огляду на умови договору про надання правової (правничої) допомоги, враховуючи складання і підписання адвокатом Адвокатського об`єднання «Сила права» всіх процесуальних документів від імені та в інтересах відповідача, загальним обсягом робіт проведених адвокатами, ураховуючи, що справа перебувала у провадженні суду з грудня 2020 року та має важливе та вирішальне значення для сторони відповідача, дійшов правильного висновку, що в даній конкретній справі витрати на правову допомогу в сумі 6000,00 грн відповідають роботі проведеній адвокатом, ціні позову, вони є реальними та підтверджуються належними доказами. Підстави для зменшення їх розміру відсутні.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Водночас відхиляються апеляційним судом і доводи апеляційної скарги щодо недоведення відповідачем понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, а саме ненадання документального підтвердження оплати таких послуг, оскільки представником останнього було надано до суду першої інстанції копію банківської виписки про зарахування таких коштів.
Попри це, колегія суддів також зауважує на тому, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.
Отже, рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Суд першої інстанції повно та всебічно перевірив обставини справи, дав їм належну оцінку та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необґрунтовані і не спростовують висновків суду.
Враховуючи зазначене, відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення в частини відмови в задоволенні позову про стягнення відсотків залишенню без змін,
Також, відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути зазначено розподіл судових витрат, понесених в зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Згідно із частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Пунктом 1 частини 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на правову допомогу або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, шостою, сьомою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Як убачається із матеріалів справи, на підтвердження понесених відповідачем витрат на правничу допомогу у зв`язку із переглядом апеляційним судом цієї справи представник ОСОБА_1 - адвокат Вовк М.В. надав до апеляційного суду відзив на апеляційному скаргу, в якому зокрема просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000,00 грн. Надав копію ордеру на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 на підставі договору про надання правової допомоги №16/04/2021-С від 16 квітня 2021 року, згідно якого надає ОСОБА_1  правову допомогу, зокрема, в Дніпровському апеляційному суді, копію договору про надання правничої (правової допомоги) №16/04/2021-С від 16 квітня 2021 року ОСОБА_2 , згідно якого зобов`язався надати ОСОБА_1 юридичні послуги щодо захисту та представництва інтересів останнього з будь-яких питань у справі №2141/309/21; копію акту приймання передачі правничої допомоги, відповідно до умов договору про надання правничої допомоги №16/04/2021-С від 11 січня 2023 року, з якого вбачається, що клієнт отримав в повному обсязі, а адвокат надав наступну правничу допомогу: складення відзиву на апеляційну скаргу за 3 години вартістю 3000,00 грн. 11 січня 2023 року клієнтом сплачено, а адвокатом отримано 3000,00 грн. Копію рахункової квитанції серії АВ-ТБ №023002 від 11 січня 2023 року, за якою ОСОБА_1 сплатив адвокату Вовк М.В. за договором про надання правничої допомоги №16/04/2021-С від 16 квітня 2021 року 3000,00 грн (а.с. 238-246).
Матеріалами справи підтверджується, що представником відповідача було надіслано на електронну адресу заявника відзив на апеляційну скаргу, що підтверджується поштовою квитанцією (а.с. 237). Своїм правом на подачу клопотання про зменшення заявлених відповідачем витрат на правничу допомогу позивач не скористався.
З урахуванням зазначеного, апеляційний суд вважає, що понесені відповідачем витрати на правничу допомогу у зв`язку із переглядом справи в апеляційному суді підлягають стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 3000,00 грн, який відповідає критеріям розумності, є співмірним із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт та наданих послуг.
Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судового збору, понесеного позивачем у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанцій та апеляційної інстанції, немає.
За пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах. Оскільки в даній справі ціна позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 листопада 2022 року залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», ЄДРПОУ 14360570, на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_3 , судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, в розмірі 3000,00 гривень (три тисячі гривень 00 копійок).
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 06 березня 2023 року.

Судді