справа № 752/5127/20                                      головуючий у суді І інстанції Колдіна О.О.
провадження № 22-ц/824/1534/2023              суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.

П О С Т А Н О В А
Іменем України
11 січня 2023 року                                                                                          м. Київ
Київський апеляційний суд 
у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Головуючого судді Фінагеєва В.О., 
суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,
  за участю секретаря Лобоцької В.П.,
 
розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
В березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та просив стягнути на його користь з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів у розмірі 1 110 361 грн. 45 коп. з єдиного казначейського рахунку у відшкодування матеріальної шкоди; стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання коштів у розмірі 130 000 грн.  з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди. 
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21-22 листопада 2018 року на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва у ТОВ «Ватек» був проведений обшук під час якого були вилучені грошові кошти в розмірі 26 600 доларів США, 16 000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2 000 гривень та ноутбук. Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року накладено арешт на ноутбук та відмовлено в накладенні арешту на грошові кошти. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 29 серпня 2019 року зобов`язано слідчого повернути   ОСОБА_1 вищевказані грошові кошти. Голосіївське УП ГУ НП у м. Києві вилучені грошові кошти не повернуло і в подальшому вони були втрачені, у зв`язку з чим ДБР порушено кримінальну справу. Внаслідок неправомірних дій та бездіяльності Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві позивачу було завдано збитків, які полягають у втраті грошових коштів, та моральна шкода. 
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції  через порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення судом обставини, що мають значення для справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що судом першої інстанції не з`ясовано та не спростовано факт вилучення в офісі ТОВ «Ватек» грошових коштів, які належали ОСОБА_1 . Позивач вважає помилковим висновок про недоведеність втрати працівниками Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві вилучених в процесі обшуку в ТОВ «Ватек» коштів. Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні послався на лист Голосіївського УП ГУНП у місті Києві, яким рекомендовано з`явитися представнику ТОВ «Ватек» до слідчого відділу для отримання коштів. Проте, вказаний лист не стосується відносин сторін у даній справі та був долучений позивачем, як доказ бездіяльності органу досудового розслідування. Бездіяльність Голосіївського УП ГУНП у місті Києві щодо повернення йому коштів встановлена ухвалами слідчих суддів. Наявність шкоди, завданої ОСОБА_1 під час кримінального провадження внаслідок позбавлення його права власності на належні йому кошти, вилучені під час обшуку, підтверджується приписами ст. 16 ЦК України. Причинний зв`язок між неправомірними діями Голосіївського УП ГУНП у місті Києві і заподіяною ОСОБА_1 шкодою є безумовним та не потребує доказуванню, оскільки саме внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування, який повинен був повернути тимчасово вилучене майно, зумовив необхідність звернення до суду за захистом порушеного права позивача. Враховуючи, що відповідачі у цій справі не надали відзиву на позовну заяву, визначений законом обов`язок повернути майно не виконаний та доказів виконання рішення суду щодо повернення вилучених коштів відповідачем не надано, у спірних правовідносинах не надано жодних гарантій повернення відповідачу майна, не встановлено строку повернення такого майна, - суд першої інстанції мав всі підстави для стягнення з Державного бюджету України заподіяної позивачу матеріальної та моральної шкоди.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлено, 21-22 листопада 2018 року у ТОВ «Ватек» на підставі ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва в рамках кримінального провадження № 12017100010009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України був проведений обшук, під час якого були вилучені грошові кошти в розмірі 26600 доларів США, 16000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2000 гривень та ноутбук.
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 10 грудня 2018 року накладено арешт на ноутбук та відмовлено у накладенні арешту на грошові кошти (а.с. 5-16).
ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність слідчого Голосіївського УП ГУ НП у місті Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні № 12017100010009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (а.с. 26-27).
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано уповноваженого слідчого у кримінальному провадженні № №12017100010009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, повернути уповноваженому представнику ВВ ТОВ «Ватек» грошові кошти в розмірі: 26600 доларів США, 16000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2000 гривень, які вилучені під час проведення обшуку 21 листопада 2018 року (а.с. 17-19).
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року внесено виправлення до ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року, зазначивши в резолютивній частині ухвали про зобов`язання уповноваженого слідчого у кримінальному провадженні № 12017100010009866 від 20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 26600 доларів США, 16000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2000 гривень, які вилучені під час проведення обшуку 21 листопада 2018 року (а.с. 20-21).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження втрати працівниками Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві грошових коштів, що були вилучені під час проведення обшуку в приміщенні ВВ ТОВ «Ватек». Сам факт невиконання ухвали слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва про зобов`язання слідчого повернути вилучені грошові кошти не може свідчити про втрату грошових коштів. Будь-які належні та достатні докази на підтвердження втрати грошових коштів матеріали справи не містять.
Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та з урахуванням висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 752/5127/20, вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до положенням ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист у суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Збитками, при цьому, є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України).
Відповідно до положень ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
Частиною 6 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст.1173 та 1174 цього Кодексу). Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 у справі № 6-440цс16.
У частині 1 статті 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинно-наслідковий зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Враховуючи зазначене, дії (бездіяльність) слідчого Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві щодо неповернення тимчасово вилученого майна у кримінальному провадженні №12017100010009866, є основним предметом доказування цій справі.
За таких обставин, питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а суд загальної юрисдикції за правилами позовного провадження самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року в справі № 920/715/17).
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Відповідно до Закону України «Про національну поліцію» національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Приписами статті 7 Закону України «Про національну поліцію» передбачено, що під час виконання своїх завдань поліція забезпечує дотримання прав і свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і сприяє їх реалізації. Обмеження прав і свобод людини допускається виключно на підставах та в порядку, визначених Конституцією України і законами України, за нагальної необхідності і в обсязі, необхідному для виконання завдань поліції. Здійснення заходів, що обмежують права та свободи людини, має бути негайно припинене, якщо мета застосування таких заходів досягнута або немає необхідності подальшого їх застосування.
Статтею 8 Закону України «Про національну поліцію» визначено, що поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України. Поліцейському заборонено виконувати злочинні чи явно незаконні розпорядження та накази. Накази, розпорядження та доручення вищих органів, керівників, посадових та службових осіб, службова, політична, економічна або інша доцільність не може бути підставою для порушення поліцейським Конституції та законів України.
Відповідно до частини сімнадцятої статті 3 КПК України - слідчий - службова особі органу Національної поліції, органу безпеки, органу, що здійснює контроль за дотриманням податкового законодавства, органу державного бюро розслідувань, органу Державної кримінально-виконавчої служби України, підрозділу детективів, підрозділу внутрішнього контролю Національного антикорупційного бюро України, уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень.
Засади кримінального провадження, передбачені главою 2 КПК України, встановлюють, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, недоторканість права власності. За змістом статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом. На підставах та в порядку, передбачених цим Кодексом, допускається тимчасове вилучення майна без судового рішення.
Згідно зі статтею 167 КПК України тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.
Відповідно до статті 169 КПК України, тимчасово вилучене майно повертається особі у якої воно було вилучено: 1) за постановою прокурора, якщо він визнає таке вилучення майна безпідставним; 2) за ухвалою слідчого судді чи суду, у разі відмови у задоволенні клопотання про арешт цього майна; 3) у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу; 4) у разі скасування арешту.
Отже, обов`язок належно зберігати та негайно повернути тимчасово вилучене майно після скасування ухвали про накладення арешту або відмови в арешті цього майна прямо передбачено чинним законодавством.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 23 серпня 2019 року (з урахуванням ухвали суду про виправлення описки від 20 січня 2020 року), у зв`язку із тим, що на вилучене майно не було накладено арешт, зобов`язано уповноваженого слідчого в кримінальному провадженні № 12017100010009866 від                      20 жовтня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, повернути ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі: 26 600 дол. США, 16 000 євро, 175 фунтів, 660 рублів, 30 швейцарських франків, 40 польських злотих, 2 000 грн., які вилучені під час проведення обшуку 21 листопада 2018 року.
Разом з тим, зазначена ухвала слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва не виконується Голосіївським РУ ГУНП у м. Києві.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів».
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції, містить окремі норми: перша норма, яку закріплено в першому реченні першого пункту і яка має загальний характер, викладає принцип мирного володіння власністю; друга норма у другому реченні того ж пункту поширюється на випадки позбавлення права власності й передбачає для цього певні умови; третя норма, яку закріплено у другому пункті, допускає, що договірні сторони мають право, зокрема, контролювати використання власності відповідно до загального інтересу. Однак ці норми не є окремими, тобто не пов`язаними одна з одною. Друга і третя норми стосуються окремих випадків втручання у право на мирне володіння власністю, тому повинні тлумачитися за загальним принципом, закріпленим у першій нормі (ISMAYILOV v. RUSSIA, № 30352/03, § 31, від 06 листопада 2008 року).
Наявність законних підстав для вилучення грошових коштів має обов`язково бути предметом оцінки. Оскільки не приведення національними судами правових положень в якості підстави вилучення суттєвої грошової суми і очевидне протиріччя прецедентного права щодо національного законодавства, розглядається Європейським судом як таке, не було сформульовано з такою точністю, щоб заявник міг передбачити наслідки його дій і ступеня, розумної при обставинах справи. Отже, втручання в право власності заявника не могло розглядатися як законне за змістом статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (BAKLANOV v. RUSSIA, № 68443/01, § 46, від 09 червня 2005 року).
В рішенні суду першої інстанції зазначено, що позивачем не надано доказів втрати працівниками Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві грошових коштів, що були вилучені під час проведення обшуку. 
Разом з тим, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що матеріали справи не містять доказів законності утримання коштів, вилучених під час обшуку, попри ухвалу слідчого судді про зобов`язання повернути зазначені кошти. Зокрема, під час накладення арешту на майно в суді першої інстанції, ОСОБА_1 зазначив, що вилучені кошти є його особистою власністю. А, відтак, втрата коштів зі сторони відповідача не є обов`язком доказування зі сторони позивача. 
У відповідності до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».
Докази повернення позивачу вилучених коштів та відновлення його порушеного права, завданого неправомірними діями чи бездіяльністю органів досудового розслідування матеріали справи не містять.
Таким чином, внаслідок неправомірної бездіяльності Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві позивачу було завдано збитків, які полягають у втраті грошових коштів, вилучених під час обшуку та необґрунтовано неповернутих позивачу на підставі ухвали слідчого судді. А, відтак, позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 1 110 361 грн. 45 коп. підлягають задоволенню.
Разом з тим, вимоги щодо стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 130 000 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.
Позивач зазначає, що завдана йому моральна шкода полягає у тривалих неправомірних діях Голосіївського УП ГУ НП у м. Києві, яке всупереч судовим рішення протягом тринадцяти місяців не повертало позивачу вилучені кошти, не припинило порушення закону, не поновило порушених прав позивача, що свідчить про систематичну бездіяльність. 
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права і оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінального провадження не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.
Позивач не надав достатніх та допустимих доказів на підтвердження доводів заподіяння йому моральної шкоди, яка згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням пошкодженням її майна; приниженні честі та гідності фізичної особи також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зав`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
За таких обставин, позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів, що згідно зі ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.
Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та прийняття постанови по суті вимог позивача.
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -   
 
П О С Т А Н О В И В:
          
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 07 липня 2021 року скасувати та прийняти постанову.
Позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задовольнити частково.
Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер  НОМЕР_1 , у відшкодування матеріальної шкоди 1 110 361 (один мільйон сто десять тисяч триста шістдесят одна) гривню 45 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 
Повне судове рішення складено 13 січня 2023 року.

Головуючий                                                                        Фінагеєв В.О.
 
Судді                                                                                             Кашперська Т.Ц.
                                                                
   Яворський М.А.