ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

24 січня 2023 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 751/4264/22
Головуючий у першій інстанції – Павлов В. Г.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/293/23

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                    головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                    суддів:  Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.
                                    секретар: Зіньковець О.О.    
Заявник: ОСОБА_1 
Суб`єкт оскарження: Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)
Особа, яка подала апеляційну скаргу: Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів)
Розглянув у порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2022 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність органу примусового виконання, заінтересована особа: Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (суддя Павлов В.Г.), постановлену у м.Чернігів, повний текст ухвали складено 07 листопада 2022 року,  
          
                                       В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою, в якій просила визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (далі – Ковельський ВДВС) Полінкевич А.В. в частині не скасування постанови від 08 червня 2016 року про арешт майна боржника; скасувати постанову головного державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Мацюха Д.Ю. від 08 червня 2016 року про арешт майна боржника. Скарга мотивована тим, що рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 16 квітня 2015 року у цивільній справі №751/2682/15-ц задоволено заяву ПАТ «Альфа-Банк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Всеукраїнський фінансовий союз» по справі за позовом ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. За вказаним рішенням судом першої інстанції видано виконавчий лист від 08 червня 2015 року №751/2682/15-ц, який стягувачем подано на виконання до Ковельського МРВ ДВС ГТУЮ у Волинській області. Головний державний виконавець Мацюх Д.Ю. виніс постанову від 08 червня 2016 року про арешт майна боржника, проте 31 грудня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу. Адвокат заявниці направила лист до Ковельського ВДВС з вимогою про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , який залишився без належного реагування, в зв`язку з чим заявниця і звернулася до суду.
Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2022 року скаргу задоволено; визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Полінкевич А.В. в частині не скасування постанови від 08.06.2016 року про арешт майна боржника; зобов`язано Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) скасувати постанову від 08.06.2016 року про арешт майна боржника. Ухвалу суду мотивовано тим, що виконавчий лист, задля виконання якого накладений арешт на майно боржника, повернуто стягувачу, у встановлений строк для повторного пред`явлення виконавчого документа – 31.12.2020 року стягувач не звернувся для відновлення провадження, боржник звертався із заявою про зняття цього арешту, уповноважена особа відділу ДВС МЮУ відповідно до вимог частини четвертої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» та пункту 20 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень мала б винести постанову про скасування заходів примусового виконання у вигляді арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. 
В апеляційній скарзі Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) просить скасувати вказану ухвалу суду і відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_1 в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що 31 грудня 2017 року виконавче провадження №51366783 завершено на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна). Стягнення за виконавчим документом не проводилося, виконавчий збір на стягувався, а тому підстав для зняття арешту з майна немає. Суб`єкт оскарження також вважає, що відсутні підстави для зняття арешту з майна боржника, оскільки в автоматизованій системі виконавчих проваджень у розділі «Пошук ВД/ВП (архів)» у боржника наявні інші виконавчі провадження, борг за якими не погашений та накладення арешту було здійснено за постановою, винесеною в АСВП №51366783. За доводами Ковельського ВДВС, виконавче провадження завершено на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», яка не передбачає подальше зняття арешту з майна боржника.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Заявниця посилається, що постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08 червня 2016 року має відношення тільки до ВП №51366783, по якому стягнення вже не проводиться, адже воно знищене. За доводами ОСОБА_1 , постановою державного виконавця від 31 грудня 2017 року виконавчий лист було  повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», проте питання про зняття арешту з майна боржника не вирішувалося. 
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення суду першої інстанції не відповідає.
По справі встановлено, що у виконавчому провадженні №51366783 постановою головного державного виконавця Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Волинській області Мацюха Д.Ю. від 08 червня 2016 року при примусовому виконанні виконавчого листа №751/2682/15-ц, виданого 08 червня 2015 року Новозаводським районним судом м.Чернігова, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором від 05.04.2012 року та судових витрат по справі у сумі 30 086,85 грн, накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення: 30 086,85 грн; заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, лише в межах суми боргу (а.с.9).
Постановою заступника начальника Ковельського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області Мацюха Д.Ю. від 31 грудня 2017 року виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.6-7).
08 вересня 2022 року адвокатеса Стретович І.С. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Ковельського ВДВС із заявою про зняття арештів, накладених у зв`язку з виконанням ВП №51366783 (а.с.10). Вказана заява залишилася без виконання.
У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судових рішень.
Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених із боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті  61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості зі сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.
Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах зроблено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21). 
За змістом положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених цим Законом.
Ураховуючи положення пункту 2 частини першої та частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними, не означає закінчення (закриття) виконавчого провадження і не тягне за собою наслідків у вигляді неможливості розпочати його знову та не позбавляє стягувача права повторно звернутися до органу державної виконавчої служби за виконанням судового рішення протягом встановлених законом строків, також не позбавляє стягувача звернутися до суду з заявою про поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання .
У постановах Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18 та від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна, оскільки відповідно до частини третьої статті   37 зазначеного Закону арешт із майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої статті 37 цього Закону. Розширеному тлумаченню такі підстави не підлягають.                     
Указаний механізм запроваджено законодавцем із метою захисту прав стягувачів, оскільки відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу   з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.     
Враховуючи, що державним виконавцем Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) виконавчий лист було повернуто саме на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження» (при цьому зазначено, що стягнення по виконавчому провадженню не проводилося, виконавчий збір не стягувався), дії державного виконавця у вигляді незняття арешту з майна ОСОБА_1 відповідають вимогам законодавства, а тому в задоволенні скарги заявниці належить відмовити, скасувавши судове рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391, 451 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                     П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) задовольнити.
Ухвалу Новозаводського районного суду м. Чернігова від 07 листопада 2022 року скасувати.
У задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність органу примусового виконання, заінтересована особа: Ковельський відділ державної виконавчої служби у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) відмовити.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                             Судді: