Дата документу 24.01.2023 Справа № 334/594/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 334/594/22        Головуючий у І інстанції: Бредіхін Ю.Ю.
Провадження № 22-ц/807/360/23        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2023 року        м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Бєловій А.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Буділка Павла Всеволодовича на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа – районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки, про вселення,-

 
В С Т А Н О В И ЛА:

У січні 2022 року ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та в інтересах свого малолітнього сина - ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району, як орган опіки, про вселення.
В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві власності належить 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 . На час звернення з позовом цією квартирою одноособово користується відповідач, перешкоджаючи позивачам користуватись їх власним житлом, у зв`язку з чим ОСОБА_2 разом зі своїм сином – ОСОБА_3 змушені винаймати житло для проживання, адже іншого житла, крім зазначеного, у власності позивачі не мають. 
На підставі означених обставин, ОСОБА_2 просила суд вселити її та її малолітнього сина - ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача судовий збір та витрати на правничу допомогу.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року позов задоволено. Вирішено вселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у квартиру АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 992,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням,  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Буділка П.В. подавапеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне встановлення обставин справи, просить скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Буділка П.В. зазначає, що між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання дитини, а відтак, вирішити його без висновку органу опіки та піклування, який не брав участь у судових дебатах, а також без з`ясування думки самої дитини неможливо. Суд першої інстанції під час ухвалення рішення не застосував відповідних норм матеріального права. На думку скаржника, суд, вселяючи малолітню дитину у квартиру батька, установивши, що матір та батько малолітнього ОСОБА_3 проживають окремо в різних квартирах, фактично визначив місце проживання дитини разом з батьком. При цьому суд не з`ясував, чи не буде суперечити таке рішення інтересам дитини та чи не спричинить їй шкоди з огляду на стан здоров`я ОСОБА_3 , враховуючи факт його довготривалого проживання на утриманні матері, що встановлено рішенням суду про стягнення аліментів у справі № 334/1760/19.
Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції не врахував, що зміна місця проживання дитини вплине на зміну навчального закладу, а також наслідків такої зміни. Не взяв до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, не встановив, чи забезпечує таке рішення розвиток дитини у спокійному та стійкому середовищі, в атмосфері любові, емоційної стабільності та матеріальної забезпеченості. На думку скаржника, проживання дитини разом з обома батьками неможливе у зв`язку з конфліктами, за яких шлюб сторін та спільне проживання припинились ще у 2018 році.
Відзивів на апеляційну скаргу не надходило.
20 січня 2023 року до апеляційного суду надійшла заява начальника відділу по Дніпровському району Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради Попсуєвої Н. про розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Відділу у зв`язку із завантаженістю.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Буділка П.В. наполягав на задоволенні апеляційної скарги, просив скасувати рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до вимог чинного законодавства (а.с.79-88), своїх представників до суду не направили. Клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегія суддів вирішила розглядати справу за відсутності осіб, які не з`явились.
Заслухавши суддю-доповідача, представника скаржника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з огляду на таке. 
Судове рішення, згідно зі ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для задоволення позову ОСОБА_2  з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи та не заперечували сторони, що 15 грудня 2007 року між, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_3 , що підтверджено копією свідоцтва про народження (а.с. 7).
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірвано.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2021 року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 20 липня 2021 року, у справі № 334/2489/19 за позивачем ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 квартири АДРЕСА_1 (а.с. 16-21, зворот). 
Власником іншої 1/2 частини вказаної квартири є відповідач – ОСОБА_1 , що підтверджено вищезазначеним рішенням суду.
Згідно з технічним паспортом, складеним ТОВ БТІ, оформлення землі та нерухомості» 23 листопада 2021 року квартира АДРЕСА_1 має дві житлові кімнати площею 14,1 кв.м. та 16,8 кв.м. відповідно, а загальна площа квартири складає 46,52 кв.м. (а.с. 8-13).
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Так, під час розгляду справи в суді першої інстанції, сторони визнали такі факти: 
- у квартирі фактично проживає відповідач;
- спільна дитина сторін – ОСОБА_3 проживає разом із позивачем – ОСОБА_2 ;
- жодна зі сторін не зверталась ні до органів опіки та піклування, ні до суду з приводу визначення місця проживання дитини.
Крім того, суд першої інстанції встановив, що позивач та малолітній ОСОБА_3 не мають іншого житла у своїй власності.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до вимог статті 47 Конституції України держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує.
Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі – Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).
Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тобто завданням суду є саме захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, у даному випадку права власності позивача, зокрема, його право користування своїм майном та реалізація, гарантованого Конституцією України, права на житло для дитини.
Згідно із приписами статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Не заслуговують на увагу доводи скаржника стосовно того, що спір у цій справі виник з приводу визначення місця проживання дитини, адже, по-перше, як правильно визначив суд першої інстанції, фактично дитина буде проживати в одній квартирі і з батьком, і з матір`ю, які є співвласниками квартири, що вже саме по собі унеможливлює існування подібного спору. А, по-друге, за змістом приписів статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Вільне трактування підстав та предмету позову представником відповідача, за відсутності взагалі будь-яких юридично значущих дій зі сторони відповідача (звернення до органу опіки, пред`явлення відповідного позову тощо), не можуть бути розцінені судом, як факт існування відповідного спору.
Колегія суддів зауважує, що неприязні відносини, які склались між колишнім подружжям, на які посилається скаржник, не є підставою для обмеження права власності позивача та її дитини.
Таким чином, оскільки  ОСОБА_2 на праві власності, відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2021 року у справі № 334/2489/19, належить 1/2 частини квартири, вона не може бути позбавлена права користування та розпорядження своїм житлом на власний розсуд, зокрема права використовувати його для власного проживання та для проживання її сина.
На думку колегії суддів в межах розгляду цієї конкретної справи, не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що суд першої інстанції прийняв рішення без висновку органу опіки та піклування, без з`ясування думки самої дитини, не врахувавши її інтереси, оскільки предметом позову у цій справі є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення, а не визначення місця проживання дитини, адже це неодноразово підтверджували самі сторони в ході судового розгляду, зазначивши, що жодна зі сторін не зверталась ні до органів опіки та піклування, ні до суду з приводу визначення місця проживання дитини.
Крім того, будь-яке ставлення батьків до виконання своїх обов`язків ніяк не повинно перешкоджати реалізації законного права власності одним з батьків та позбавляти дитину права на житло.
На думку апеляційного суду, рішення суду першої інстанції, яким визначено вселити, в тому числі, ОСОБА_3 до квартири, яка належить обом його батькам, насамперед захищає інтереси малолітнього сина сторін, адже концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. 
Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 29 листопада 2017 року у справі № 344/17748/15-ц, Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, а також рішенні ЄСПЛ у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року є безпідставними, оскільки правовідносини у зазначених справах та у справі, яка переглядається не є подібними.
При цьому апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 жовтня 2021 року у справі справа № 761/43002/19, провадження № 61-6485св21, у якій зазначено, що під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається з урахуванням обставин кожної конкретної справи. Категорія «подібні правовідносини» може означати як такі правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і такі, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При визначенні справ із подібними правовідносинами враховується предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог, встановлені судами фактичні обставини справи, однакове правове регулювання спірних правовідносин.
На твердження скаржника, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у цій конкретній справі вирішено вселити матір разом з її малолітнім сином до квартири батька, яка на праві власності належить їм обом, а отже, про розлучення дитини з матір`ю у справі не йдеться.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.
Апеляційний суд перевірив доводи апелянта та дійшов висновку, що вони є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа "Проніна проти України",  № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстави для його скасування відсутні.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Буділка Павла Всеволодовича – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27 вересня 2022 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 30 січня 2023 року.

Головуючий:

Судді: