ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/2290/22	Головуючий у 1-й інстанції Братасюк В.М. 	
Провадження № 22-ц/817/45/23 	Доповідач - Бершадська Г.В.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 січня 2023 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Бершадська Г.В. 
суддів -  Гірський Б. О., Хома М. В., 
секретар с/з - Жук В.М. 
з участю відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 вересня 2022 року у справі №607/2290/22, ухвалене суддею Братасюком В.М. у справі № 607/2290/22 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення (скасування) розміру заборгованості з стягуваних аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

       В лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про скасування розміру заборгованості по аліментах.
       В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у нього наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 32000грн.
       Позивач вказав, що він є безробітним, особою похилого віку, проживав за рахунок пенсії батьків, які померли. У будинку де він мешкав сталась пожежа, тому змушений жити в літній кухні в поганих умовах, ніхто йому не допомагає, хворіє, постійних доходів немає.
       Враховуючи указане, вважав, що у даному випадку наявні підстави для скасування розміру заборгованості по аліментах, тому просив задовольнити позов.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 02.09.2022 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зменшення (скасування) розміру заборгованості з стягуваних аліментів відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати, постановивши нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на необгрунтованість оскаржуваного рішення та неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
ОСОБА_2 вказав, що у справі наявні докази, які дають підстави для скасування розміру заборгованості по аліментах.
Зокрема, позивач вказує, що при вирішенні даного спору судом не враховано його важкого матеріального становища, наявності у нього захворювання, пожежі у будинку, де він мешкав та відсутності у нього будь - яких доходів, у тому числі пенсії.
ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу, вказуючи на безпідстаність викладених у ній доводів, тому просила оскаржуване судове рішення залишити без змін.
У відзиві зазначено, що є пенсіонером, хворіє цукровим діабетом, а двоє спільних з позивачем дітей - - син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 є інвалідами другої групи, які потребують стаціонарного та амбулаторного лікування а також постійного догляду за ними, який вона надає, тому просила врахувати вказані обставини при вирішенні даного спору.
В ході розгляду справи ОСОБА_2 надіслав до суду пояснення у яких просить здійнювати розгляд справи без його участі.
ОСОБА_1 в апеляційному суді заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, указуючи на безпідстаність викладених у ній доводів, тому просила оскаржуване судове рішення залишити без змін. Додатково пояснила, що двоє дітей є інвалідами другої групи, потребують постійного прийому психотропних речовин та інших лікарських препаратів.
Враховуючи заяву ОСОБА_2 , колегія суддів ухвалила розглянути справу його участі.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.
Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив з того, що у відповідності до ч. 2 ст. 197 СК України позивачем не надано належних доказів, які б підтверджували неможливість ним сплачувати аліменти у період зобов`язання.
З таким висновком суду слід погодитися, оскільки він відповідає вимогам закону та грунтується на матеріалах справи.
Як було установлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 виданим 04.11.1999 року.
       Рішенням Тернопільського районного суду від 17.04.1997 року з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 08.04.1997 року.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду суду від 21.03.2006 року стягнуто з позивача на користь відповідачки аліменти на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини заробітку(доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину щомісячно, починаючи з 27.02.2006 року і до досягнення ним повноліття.
       Рішенням Тернопільського міськрайонного суду суду від 17.06.2009 року вирішено зменшити розмір стягуваних аліментів з ОСОБА_2 не працюючого в користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1\4 частини всіх видів доходів до 1\6 частини всіх видів доходів з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
       Згідно довідки № 53 Тернопільської центральної районної лікарні від 22.05.2019 року ОСОБА_2 перебуває на диспансерному обліку у лікаря хірурга з діагнозом: діабетична ангіопатія нижніх кінцівок І ст., варикозна хвороба, нижньої лівої кінцівки, й потребує оперативного лікування.
       Як було установлено судом та видно із постанов про повернення виконавчого документа стягувачу від 16.02.2018 року у ВП №2361197 та ВП №16107966 виконавчий лист №2-1938 виданий 19.05.2006 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину щомісячно, починаючи з 27.02.2006 р. і до досягнення ним повноліття та виконавчий лист №2-3143 виданий 25.11.2009 року про зменшення розміру стягуваних аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1\4 частини всіх видів доходів до 1\6 частини всіх видів доходів з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття повернуто стягувачу згідно п.2. ч.1 ст.37 ЗУ «Про виконавче провадження», заходи щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними.
       Згідно інформації, наданої Тернопільським районним відділом ДВС 12.08.2020 року № 32565 по виконавчому провадженню № 2361197 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1938, на дату завершення виконавчого провадження заборгованість зі сплати аліментів (згідно розрахунку від 27.04.2017 року) становила 31887,20грн.
       Відповідно до Акту № 43 обстеження житлово - побутових умов від 06.10.2021 року, встановлено, що ОСОБА_2 проживає в умовах, що потребують покращення, будинок після пожежі, потребує капітального ремонту, ОСОБА_2 не отримує пенсії та не працює, потребує матеріальної допомоги та покращення житлово-побутових умов.
       Згідно відповіді управління соціального захисту населення Тернопільської райдержадміністрації Тернопільської області від 25.02.2021 року повідомлено, що він буде мати право на звернення із заявою з комплектом документів для призначення державної соціальної допомоги особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю.
       Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       За змістом статті 18 Конвенції про права дитини - батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Обов`язок виховувати та розвивати дитину найважливіший обов`язок матері і батька.
       Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
       Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
       Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
       Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
       Згідно п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам.
       З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
       Колегія суддів дослідивши матеріали справи, дійшла до висновку, що вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
       Колегією суддів встановлено, що в період з 2006 року (рішення суду про стягнення з позивача на користь відповідачки аліментів на утримання сина ОСОБА_5 ) по 2018 рік — постанова про повернення виконавчого документа №2-1938, за яким у ОСОБА_2 виникла заборгованість зі сплати аліментів були відсутні будь-які обставини, які б звільняли його від сплати аліментів. Крім того, позивачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанцій, не надано жодного доказу, який би підтверджував неможливість ним сплачувати аліменти у період зобов`язання. 
       Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в 2021 році у нього в будинку сталася пожежа та він потребує покращання житлово-побутових умов внаслідок указаної події не є тією обставиною, що має істотне значення для звільнення від сплати аліментів в розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, оскільки заборгованість позивача зі сплати аліментів виникла до вказаних подій.
       Важке матеріальне становища позивача та його посилання на те, що він не отримує пенсії в силу вимог вищевказаної норми також не є обставиною, що має істотне значення для звільнення платника аліментів від оплати наявної у нього заборгованості.
       В апеляційному суді ОСОБА_1 пояснила що спільні з позивачем діти - син ОСОБА_3 та дочка ОСОБА_4 хоч на даний час є повнолітними, однак потребують постійного грошового утримання, яке вона змушена їм надвати через встановлену їм інвалідність другої групи та наявніть у них можливості працювати лише в спеціально створених умовах.
       Указане, стверджується наданими ОСОБА_1 до суду першої інстанції довідками до акта огляду медико — соціальною експертною комісією №435762 та №135603 (а.с. 43-44)
       Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції вірно взято до уваги те, що ОСОБА_2 є особою працездатного віку та не має встановленої групи інвалідності.
       Позивачем не надано доказів наявності у нього важкої хвороби, а перебування ОСОБА_2 у 2019 році на диспансерному обліку у лікаря хірурга із встановленим йому діагнозом, згідно довідки № 53 на думку колегії суддів не дає підстав для звільнення позивача від сплати заборгованості по аліментах, яка виникла у нього станом на 2018 рік (розрахунок заборгованості від 27.04.2017 року (а.с. 28).
       Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених в рішенні Тернопільського міськрайонного суду від 02 вересня 2022 року та не дають підстав для скасування судового рішення. 
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоч пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). 
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 389, 390, 141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,
П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
       Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 02 вересня 2022 року — залишити без змін.
       Судові витрати покласти на сторони в межах ними понесених.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню не підлягає як постановлена у малозначній справі.
       Повний текст постанови складено 01.02.2023 року.

Головуюча                                                                

Судді: