Справа № 154/3420/20 	Головуючий у 1 інстанції: Каліщук А. А. 	
Провадження № 22-ц/802/270/23  	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 березня 2023 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Здрилюк О. І., Матвійчук Л. В.,
з участю: 
секретаря судового засідання – Савчук О. В.,
представника позивача –  ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Романішиної М. Л.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України, на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2022 року,        
                                       В С Т А Н О В И В:
       У листопаді 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 18.05.2015 її було затримано у кримінальному провадженні № 42015100000000555 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.
19 травня 2015 року у даному кримінальному провадженні їй було повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.
Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42015100000000555 від 05.05.2015 здійснювалось слідчим відділом прокуратури міста Києва.
Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2017 у справі №154/2906/15 її було виправдано на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України у зв`язку з недоведеністю її винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. 
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27.03.2018 вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2015 у справі №154/2906/15 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28.02.2019 вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2017 та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27.03.2018 у кримінальному провадженні відносно виправданих її та ОСОБА_3 залишено без змін.
20 травня 2015 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва її було відсторонено з посади старшого державного інспектора митного поста «Устилуг» Волинської митниці Державної фіскальної служби України строком на два місяці до 20.07.2015 включно. 
22 липня 2015 року ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва її було відсторонено від посади старшого державного інспектора митного поста «Устилуг» Волинської митниці Державної фіскальної служби України строком на два місяці до 19.09.2015. 
Тобто, у період з 20.05.2015 по 19.09.2015 вона, будучи відстороненою від посади, заробітку не отримувала.
Позивачка зазначає, що 20.05.2015 відповідна інформація було надрукована у газеті «Волинські новини». Отже, необмежена кількість читачів, як знайомих, так і не знайомих з нею, отримала інформацію, яка не відповідає дійсності, ганебну інформацію про нібито вчинення нею злочину, і її недоброчесність. Таким чином, вказує, що заподіяно їй значну шкоду діловій та особистій репутації. 
Окрім того, їй було повідомлено про підозру, обрано запобіжний захід, відсторонено від посади, і внаслідок таких незаконних дій вона втратила право на роботу і не отримувала заробіток. 
Відповідно при визначенні строку її перебування під судом і слідством, виходить із того, що 19.05.2015 їй було повідомлено про підозру, а 27.03.2018 ухвалою Волинського апеляційного суду виправдувальний вирок був залишений без змін.
Відтак, розрахунок спричиненої шкоди просила визначати наступним чином: (33 міс. + 13 днів травня 2015 +27 днів березня 2018) х 5000 грн = 171 440 грн (165 000 грн +2093грн. + 4347 грн).
Отже, мінімальна сума відшкодування завданої моральної шкоди на день подання позову становила 171 440 гривень.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, позивач просила стягнути із Державного бюджету України на її користь відшкодування втраченого заробітку (грошового забезпечення) за період з 20.05.2015 по 19.09.2015 в сумі 10 355,84 грн, 620730 грн моральної шкоди та 116000 грн понесених витрат на правову допомогу у кримінальному провадженні № 42015100000000555 за ч. 3 ст. 368 КК України.
Рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2022 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 400 000 гривень, втраченого заробітку в сумі 10 355,84 гривень, стягнуто із Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_2 10382,35 гривень витрат, пов`язаних із проведенням експертизи та стягнуто із Київської міської прокуратури в дохід держави 4103,55 гривень судового збору. У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погодившись із даним рішенням суду, Державна казначейська служба України та Київська міська прокуратура, кожен зокрема, подали апеляційні скарги, в яких просять скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Підставами апеляційного оскарження вказаного судового рішення заявники зазначають неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказують, що суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також не дослідив належним чином зібрані у справі докази.
Апеляційна скарга Державної казначейської служби України мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано, що ДКСУ жодних прав та законних інтересів позивача не порушувала, за своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних взаємовідносин. При цьому зазначено, що позивач не надала доказів на підтвердження наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними, винними діями відповідача. Визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому, ніж гарантований державою мінімальний розмір відшкодування шкоди, належними та допустимими доказами не доведено.
       На обґрунтування апеляційної скарги Київська міська прокуратура зазначає, що в матеріалах справи відсутні достатні докази, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків. Також відповідач не погоджується із розміром стягнутої шкоди, вважаючи його значно завищеним.
        ОСОБА_2 також скористалась правом на апеляційне оскарження даного судового рішення, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині розміру суми відшкодування моральної шкоди змінити, стягнувши 620730 грн, та в частині відмови у відшкодуванні понесених нею витрат на правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути 116000 грн понесених витрат на оплату правничої допомоги у кримінальному провадженні. 
       Доводи апеляційної скарги позивача зводяться до того, що вона не згідна з рішенням суду в частині визначення їй розміру моральної шкоди та відшкодування витрат на оплату за правничу допомогу в кримінальному процесі. Вказує, що судом надана невірна оцінка висновку судової психологічної експертизи у справі. Вважає, що будь-якого зрозумілого обґрунтування, пояснення щодо відхилення висновку експерта, зменшення судом розміру відшкодування моральної шкоди, розрахованого фахівцем-експертом із застосуванням наукових методик, у судовому рішенні немає. Окрім того, вважає, що неналежно враховані та оцінені судом також інші фактичні обставини, на які позивач посилалась у позовній заяві на підтвердження моральної шкоди. Також позивачка не погоджується і з висновком суду про відмову у задоволенні вимог щодо витрат на правову допомогу в кримінальному провадженні, зазначаючи, що суд не надав оцінку всім поданим доказам, які підтверджують факт надання правової допомоги та реальності понесення таких витрат, визначених у фіксованому розмірі.
       У поданих сторонами відзивах кожен заперечує доводи апеляційної скарги учасника справи протилежної сторони та просить задовольнити його апеляційну скаргу, а протилежної сторони – залишити без задоволення.
       Згідно із ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши пояснення позивачки, її представника та представника прокуратури, дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги відповідачів не підлягають задоволенню, а скарга позивачки – до часткового задоволення, виходячи з таких мотивів.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що ОСОБА_2 , відносно якої ухвалено виправдувальний вирок, має право на відшкодування шкоди відповідно до приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також положень статей 23, 1167, 1176 ЦК України.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, урахувавши тривалість перебування позивача під слідством та судом, що загалом становить повних 34 місяці, характер і обсяг страждань, яких позивач зазнала внаслідок тривалого незаконного перебування під слідством та судом; тяжкість вимушених змін у її життєвих відносинах; ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану; взявши до уваги, що під час досудового розслідування до позивача були застосовані заходи забезпечення кримінального провадження, слідчо-розшукові дії, арешт майна; вид запобіжного заходу, а також відсторонення позивача від посади та перебування її на лікуванні, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, визнав необхідною і достатньою суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 400 000 грн.
Відмовляючи в задоволенні вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд виходив з того, що позивач не надала суду належних документів на підтвердження оплати нею адвокату витрат на правову допомогу в сумі 116 000 грн, а також розрахунку таких витрат, опису наданих робіт, послуг, тобто не довела, що вона понесла витрати на правову допомогу у розмірі 116 000 грн.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення першої інстанції не в повній мірі відповідає з огляду на таке.
У відповідності до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
       Судом встановлено, що 18.05.2015 ОСОБА_2 була затримана за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, у кримінальному провадженні № 420150000000555.
19.05.2015 ОСОБА_2 у даному кримінальному провадженні повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. 
20.05.2015 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про обрання ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
Ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва від 20.05.2015 ОСОБА_2 була відсторонена від посади старшого державного інспектора митного поста «Устилуг» Волинської митниці Державної фіскальної служби України строком на два місяці до 20.07.2015.
22.07.2015 ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду міста Києва ОСОБА_2 було продовжено відсторонення від посади строком на два місяці до 19.09.2015.
Досудове розслідування кримінального провадження здійснювалось слідчим відділом Прокуратури міста Києва.
По закінченню досудового розслідування у даному кримінальному провадженні було складено обвинувальний акт, котрий 04.09.2015 був направлений до Володимир-Волинського міського суду Волинської області.
Вироком Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2017 ОСОБА_2 , обвинувачену у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку із недоведеністю її винуватості у вчиненні даного кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 27.03.2018 вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2017 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 28.02.2019 вирок Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 13.09.2017 та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 27.03.2018 залишено без змін.
Таким чином, ОСОБА_2 з 19.05.2015 по 27.03.2018 перебувала під слідством та судом, а саме 33 місяці + 13 днів травня 2015 + 27 днів березня 2018, тобто в загальному понад 34 місяці.
Відомості про її затримання правоохоронними органами та притягнення до кримінальної відповідальності були поширені правоохоронцями в засобах масової інформації. Зокрема, вже 20.05.2015 відповідна інформація було надрукована у газеті «Волинські новини». 
Отже, їй було повідомлено про підозру, обрано запобіжний захід, відсторонено від посади, внаслідок таких дій вона тимчасово втратила право на роботу і не отримувала заробіток. 
Із матеріалів кримінального провадження, які були досліджені судом першої інстанції, вбачається, що під час проведення негласних оперативно-розшукових заходів відносно неї здійснювалось спостереження, зняття інформації з каналів зв`язку – прослуховування і запис телефонних розмов. 
Також під час досудового розслідування органом досудового розслідування проведено обшуки за місцем її проживання. 
Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Частинами першою, другою статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що під час досудового розслідування незаконними діями органів досудового розслідування позивачці ОСОБА_2 було заподіяно моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню у встановленому законом порядку.
Щодо розміру відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, суду, то слід зазначити наступне.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій вказаної статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.
Пунктом 1 статті 2 цього Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.
Статтею 3 зазначеного Закону встановлено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується (повертаються), зокрема, і моральна шкода.
Відповідно до частин першої, п`ятої, шостої статті 4, статті 13 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в судовому рішенні, що постановляється згідно з частиною першою статті 12 вказаного Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими, при настанні інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Частиною 2 статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоду завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування, як запобіжного заходу, тримання під вартою.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне – за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) дійшла висновку, про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто, цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливість відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Подібний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), Верховним Судом у постановах від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).
Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
З урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір мінімального відшкодування, оскільки обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.
У своєму позові ОСОБА_2 після збільшення позовних вимог просила суд відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 620 730,00 грн, який визначений експертом при проведенні судової психологічної експертизи.
Судом першої інстанції в частині визначення розміру моральної шкоди в сумі 400 000 грн, завданої позивачці за незаконне перебування під слідством і судом, по суті виходив із того, що позивачем доведено, що вона зазнала незаконного втручання у своє особисте життя та власність, перенесла тяжкі емоційні хвилювання та стрес через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності. Також застосування стосовно позивача інших дій із покладенням на неї певних обов`язків тривалий час принижували авторитет позивача, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності порушило її нормальні сімейні зв`язки, спричинило тяжкі душевні страждання та вимагали від неї значних додаткових зусиль для організації свого життя.
Враховуючи наведене, суд на підставі положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», беручи до уваги період перебування позивача під слідством і судом понад 34 місяці, розмір мінімальної заробітної плати в сумі 6000 грн дійшов правильного й обґрунтованого висновку щодо розміру завданої позивачу моральної шкоди, який становить 400 000 грн, що є майже вдвічі більшим від мінімально можливого розміру шкоди за вказаний період перебування під слідством і судом.
На думку колегії суддів апеляційного суду, такі висновки суду першої інстанції не суперечать положенням пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та зроблені на підставі належним чином оцінених доказів.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд безпідставно зменшив заявлений розмір завданої їй моральної шкоди, не врахував висновок фахівців-експертів щодо розміру завданої шкоди, не заслуговують на увагу. 
За незаконні процесуальні дії органів досудового слідства та прокуратури суду особа може вимагати відшкодування моральної шкоди, проте суд, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, оцінив вказані нею понесені моральні страждання та дійшов висновку про відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством мінімального розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування позивача під слідством та судом.
Визначення розміру моральної шкоди не в мінімальному розмірі чи в збільшеному є правом суду, а не обов`язком. Колегія суддів зауважує, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 757/24363/20 (провадження № 61-20822св21).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.  Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.  Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно із ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
Відповідно до висновку експерта N 937-Е за результатами проведення психологічної експертизи від 29 серпня 2022 року, складеного експертом Рівненського відділення ЛНДІСЕ Трачук А. В. на підставі заяви представника замовника експертизи ОСОБА_2 адвоката Шумського Б. А., про проведення психологічного дослідження та надання висновку експерта з питань щодо запобігання особі страждань (моральної шкоди) внаслідок неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконне перебування під слідством та судом є психотравмуючими обставинами життя для ОСОБА_2 , що завдало страждання (моральну шкоду). Орієнтовний можливий розмір грошової компенсації за завдані ОСОБА_2 страждання становить 620 730,00 грн.
Із мотивувальної частини даного висновку експертизи вбачається, що експертиза констатує наявність тривалої психотравмуючої ситуації для ОСОБА_2 , що є підставою для отримання грошового відшкодування (компенсації) за завдані страждання (моральну шкоду). Розрахунок суми моральної шкоди є лише рекомендованою сумою компенсації.
По своїй суті зобов`язання з компенсації моральної шкоди є досить специфічним, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, яка завдала моральної шкоди, може бути: договір цієї особи з потерпілим, у якому сторони домовилися, зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, - рішення суду, у якому визначені спосіб і розмір такої компенсації (висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, сформульований у постанові від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, в якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Подібний висновок вкладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати. Ті, обставини, які суд першої інстанції встановив, вплинули на обґрунтування ним розміру присудженого позивачу відшкодування.
Практика Європейського Суду з прав людини з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. 
З урахуванням обставин справи, які встановив суд, колегія суддів вважає, що розмір грошового відшкодування позивачу моральної шкоди, який суд визначив згідно з наведеними ними критеріями, є розумним і справедливим.
Також суд першої інстанції обґрунтовано оцінив висновок проведеної у справі судової експертизи. 
Крім того, призначення експертиз для визначення розміру моральної шкоди не є обов`язковим, оскільки таке визначення, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, належить до компетенції суду.
Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 372/4412/15-ц.
При дослідженні висновку експерта суд повинен виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має ґрунтуватись на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи в сукупності.
Разом з цим суд не може обґрунтовувати своє рішення лише висновком експертизи.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 22 липня 2022 року у справі № 811/4240/14, від 09 листопада 2022 р. у справі № 462/6463/16-ц. 
Тому доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що суд не врахував висновок експерта за результатами психологічного дослідження від 29 серпня 2022 року, відхиляються, оскільки місцевий суд надав належну оцінку вказаному висновку в сукупності з іншими доказами.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в цій частині відповідає критеріям законності та обґрунтованості, визначеним у статті 263 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у цій частині не знайшли свого підтвердження. 
Щодо доводів апеляційних скарг Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України колегія суддів зазначає таке.
Вирішуючи спір, встановивши, що ОСОБА_2 незаконно перебувала під слідством та судом, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок повідомлення про підозру, затримання, проведення обшуку, застосування запобіжного заходу, порушення звичайних життєвих зв`язків позивачці було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої вона набула на підставі постановленого щодо неї виправдувального вироку суду.
Посилання в апеляційних скаргах відповідачів на те, що позивачкою не доведено спричинення їй моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено безумовне право на відшкодування моральної шкоди у розмірах і порядку, встановленому в ньому, у випадку постановлення виправдувального вироку суду. 
Доводи апеляційних скарг в цій частині рішення суду не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права.
Щодо вирішення вимог про відшкодування суми, сплаченої у зв`язку з наданням у межах кримінального провадження юридичної допомоги у розмірі 116 000,00 грн, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) , зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Порядок застосування цього Закону визначено Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі – Положення).
Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання апеляційної/касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до апеляційної/касаційної та наглядної інстанції.
Тобто  позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).
При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).
На підтвердження позовних вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у кримінальній справі позивач надала суду договір про надання правової допомоги від 30.06.2015, укладений з адвокатом Антонюком О. С., додатковий договір №1, 2, 3, акти прийому передачі до договору про надання правової допомоги від 01.09.2015, 30.10.2017, 09.04.2018, ордер про надання правничої допомоги.
Відмовляючи у стягненні даних витрат, суд першої інстанції, послався на те, що позивачкою не надано розрахунку витрат, опису наданих робіт, послуг та не доведено факт сплати нею цих витрат, оскільки зазначення в акті прийому-передачі наданих послуг з правової допомоги про фактичне отримання адвокатом гонорару від замовника не є належним доказом понесених витрат. 
Проте, законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа. Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, апеляційний суд доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі №280/5176/20.
Крім того, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу. Неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, такого розрахунку позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.
Висловлюючись щодо порядку обчислення гонорару, ВП ВС вказала, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ст. 627 ЦК України.
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо. (Постанова ВП ВС від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).
За таких обставин та враховуючи тривалість і обсяг наданих послуг із правової допомоги адвоката у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про відсутність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 у частині стягнення з Державного бюджету України на її користь 116 000,00 грн витрат на правову допомогу.
Апеляційний суд, визначаючи розмір витрат на правову допомогу у зазначеному позивачем розмірі, виходить із того, що факт сплати гонорару та участь адвоката у кримінальному провадженні, а в подальшому і в цивільному, підтверджується належними доказами, зокрема, факт реально понесених витрат підтверджено підписами сторін в актах прийому-передачі наданих послуг на вказані суми.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 у цій частині знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Посилання ж ДКС України на те, що вимога про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду кримінального провадження, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства та її не можна визнати збитками чи шкодою у розумінні положень цивільного законодавства України не ґрунтуються на законі, оскільки такі доводи не відповідають зазначеним вище висновкам Верховного Суду та положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Доводи апеляційної скарги ДКС України про безпідставне стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 116 000,00 грн саме з Державного бюджету України, а не з органів, якими позивачу завдано моральну шкоду, також не заслуговують на увагу, оскільки вони суперечать наведеним нормам Закону та практиці Верховного Суду.
Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
Таким чином, відповідачем у цій категорії справ є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), у постановах Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 135/90/21 (провадження № 61-19170св21), від 09 листопада 2022 року у справі № 459/1070/17 (провадження № 61-5575св21).
Зокрема, у постанові Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 135/90/21(провадження № 61-19170св21), де відповідачами є Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, Вінницька обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, витрати на правничу допомогу, понесені під час розгляду цивільної справи, стягнуто на користь позивача з Державного бюджету України.
У постанові Верховного Суду від  09 листопада 2022 року в справі № 459/1070/17 (провадження № 61-5575св21), де відповідачами є Генеральна прокуратура України, Міністерство внутрішніх справ України, Державне казначейство України, витрати на правничу допомогу, понесені під час розгляду цивільної справи, стягнуто на користь позивача з Державного бюджету України.
Таким чином, доводи апеляційних скарг скарги ДКС України та Київської міської прокуратури не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково, а рішення суду в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасувати і стягнути ці витрати в повному обсязі.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 376, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд
                                       П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційні скарги Київської міської прокуратури та Державної казначейської служби України залишити без задоволення.
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити частково.
       Рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 23 грудня 2022 року в даній справі в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення.
       Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 116000 (сто шістнадцять) тисяч понесених нею витрат на правову допомогу.
       В решті рішення залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду впродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

       Головуючий

       Судді