Головуючий у І інстанції Кириченко В.І.
Провадження №22-ц/824/5772/2023                                                         Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
    
       16 березня 2023року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді:             Матвієнко Ю.О.,
суддів:                                  Мельника Я.С., Гуля В.В.,
при секретарі:                     Ковтун М.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного судусправу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Кагарлицького районного суду Київської області з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа: Кагарлицька міська рада Обухівського району Київської області, як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та просила про його задоволення, посилаючись на те, що вона, ОСОБА_1 , є матір`ю двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Батьком дітей згідно запису у свідоцтві про народження дітей є ОСОБА_2 , відповідач по справі.
З ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі, проте 03.03.2020 року відповідно до рішення Кагарлицького районного суду Київської області у цивільній справі № 368/16/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюб було розірвано. Рішення набрало законної сили.
Оскільки батько дітей ОСОБА_2 не піклувався про майновий стан дітей та не приймав участі у їх вихованні, з нього Кагарлицьким районним судом Київської області на користь позивачки було стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей.
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості по аліментах від 11.05.2022 року вих. № 4919 загальна сума боргу за виконанням виконавчого листа № 368/17/20 від 17.08.2020 року, виданого Кагарлицьким районним судом Київської області, станом на 30.04.2022 року становить 86 774,21 грн.
Відповідно до довідок з місця навчання дітей, батько дітей -  ОСОБА_2 не відвідував навчальний заклад, батьківські збори, шкільні заходи, де навчаються його діти, не цікавиться станом їхньої успішності та поведінки, та не приймає участі в процесі виховання та навчання дітей.
Таким чином, батько дітей участі у їх житті взагалі не приймає, навчальні заклади не відвідує, вихованням дітей одноособово займається матір.
Викладені обставини, на думку позивача, є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зважаючи на його ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дитей.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2022 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_1 подала на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.
Обгрунтовуючи скаргу, апелянт посилалась на те, що суд зобов`язаний був зупинити, але не зупинив провадження у справі за її позовом про позбавлення батьківських прав (№ 368/572/22) до вирішення іншої цивільної справи (№ 68/390/22), яка розглядається суддею Миронівського районного суду Київської області Поліщуком А.С. за позовом ОСОБА_2 до неї, ОСОБА_1 , третя особа Кагарлицька міська рада, як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.
Таким чином, на час ухвалення оскаржуваного рішення, суд не врахував, що відповідач ОСОБА_2 не мав судового рішення про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, оскільки він стверджує, що саме позивач позбавила його можливості бачитись з дітьми, виховувати їх, тощо. Разом з тим, позивач у своїй позовній заяві про позбавлення батьківських прав посилалась на те, що відповідач не приймав участі у вихованні дітей та не виконував батьківських обов`язків з незалежних від неї причин.
Тобто, суд ухвалив оскаржуване рішення, не врахувавши при цьому різні процесуальні позиції сторін та різні судові справи, які у своїй сукупності становлять систему заходів охорони дитинства в Україні, зокрема право дітей на виховання батьками.
Крім цього, суд неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме те, що відповідач на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Кагарлицької міської ради від 05.05.2022 року (протокол № 4) повідомив, що він у м. Кагарлику не проживає та заявив, що відмовляється утримувати своїх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
А вже після прийняття рішенняОрганом опіки та піклування № 415-23 від 10.05.2022 року «Про затвердження висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 », останній звернувся до суду на предмет усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.
Такі протиріччя у поведінці відповідача до засідання і після засідання комісії органу опіки свідчать про зловживання ОСОБА_2 своїми процесуальними правами та обов`язками, зокрема правом на звернення до суду.
Також апелянт зазначила, що відсутність оплати аліментів унеможливлює належне забезпечення та виховання дітей, що підтверджується довідкою-розрахунком від 08.12.2022 № 17673 про стан заборгованості по аліментах, яка складає 120 409,21 грн. (станом на 30.11.2022 року), довідкою від 22.12.2022 року № 18357 про хід виконавчого провадження, виданою Кагарлицьким ВДВС в Обухівському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ).
При цьому, з довідки № 18357, виданої ДВС, вбачається, що заходи примусового стягнення не впливають на ОСОБА_2 , а розмір боргу постійно збільшується.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала та просила про її задоволення з викладених у ній підстав.
Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились; колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.   
Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 є матір`ю двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Батьком дітей згідно записів у Свідоцтвахпро народження дітей є ОСОБА_2 (а.с.12, 13).
03.03.2020 року відповідно до рішення Кагарлицького районного суду Київської області у цивільній справі № 368/16/20 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, шлюбміж сторонами було розірвано (а.с.11).
20.06.2020 року згідно свідоцтва про шлюб позивач одружилась з ОСОБА_6  (а.с.9).
Також встановлено, що з відповідача ОСОБА_3 рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 13.07.2020 року на користь ОСОБА_1 було стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви 14.01.2020 року і до повноліття старшої дитини (а.с.18-21).
Відповідно до довідки-розрахунку про стан заборгованості по аліментах від 11.05.2022 року вих. № 4919, загальна сума боргу за виконанням виконавчого листа № 368/17/20 від 17.08.2020 року, виданого Кагарлицьким районним судом Київської області, станом на 30.04.2022 року становить 86 774,21 грн.(а.с.22). В довідці зазначено про розмір заборгованості помісячно з липня 2021 року по квітень 2022 року, а саме 4380 грн. за кожен місяць та86 774,21 грн. заборгованості станом на 30.04.2022 року.
Згідно наявних у справі характеристик з навчального закладу обоє дітей позитивно характеризуються за місцем навчання. Батько не відвідував навчальний заклад, батьківські збори, шкільні заходи,де навчаються його діти (а.с.24, 26).
Також встановлено, що ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 12.07.2022 року передано цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Кагарлицька міська рада як орган опіки та піклування про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення графіку спілкування до Миронівського районного суду Київської області, в якій ОСОБА_2 заявлено позовні вимоги: зобов`язати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не чинити перешкоди ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у спілкуванні з дітьми: донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши такі способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дітьми, а саме:
- постійно: необмежене право спілкування батька без присутності матері та сторонніх осіб, шляхом телефонного зв`язку та інтернет зв`язку;
- кожної суботи з 09:00 год. до 18:00 год., та кожної неділі до 18:00 год., без присутності матері та з можливістю відвідування дитиною місця проживання батька;
- відпочинок дітей з батьком, у літній час з 01липня по 15 липня, без присутності матері, з повідомленням матері про місце перебування дітей;
- під час перебування дітей у дитячих та навчальних закладах батько має право відвідувати дитину без обмеження у часі з урахуванням розкладу навчально-виховного процесу;
- на випадок хвороби дітей відвідування батьком дітей здійснюється за місцем їх проживання за узгодженням з матір`ю;
- за результатами домовленості між батьками період відпочинку дітей з батьком може бути змінений;
- зобов`язати матір інформувати батька, в разі зміни місця проживання дітей, про місце знаходження останніх.
Судом першої інстанції у відповідності до положень ч.4 ст.232 ЦПК України було опитано малолітніх дітей сторін. Так, згідно пояснень сина сторін в судовому засіданні, він хоче зустрічатись і спілкуватись з батьком і в подальшому; мати сказала йому називати батьком ОСОБА_6 . З пояснень дочки сторін в судовому засіданні не вбачається істотних заперечень з її боку щодо зустрічей і спілкування з батьком.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у справі виняткової ситуації, яка б викликала необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, при цьому суд виходив з того, що поведінка відповідача і бажання змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків свідчать про небайдужість останнього до долі своїх дітей і намагання налагодити з ними спілкування. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють,  мають  право  і  зобов`язані  виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Відповідно до ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.
Відповідно дост. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Кожна особа має право на проживання в сім`ї. Особа може бути примусово ізольована від сім`ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом, як це передбаченоч. 3 ст. 4 СК України.
Відповідно до ст. 51 Конституції України, статті 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, забезпечує охорону прав матері та батька, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини.
В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Пунктом 15 указаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року№789-ХІІ, яка відповідно до ст. 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Статтею 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки. 
Так, у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19, Верховний Суд зазначив, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 червня 2021 року у справі № 758/9706/18.
Так, згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України батькоможе бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він, зокрема, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.
Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.
Питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини.
У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Суд першої інстанції, розглянувши матеріали справи та оцінивши наявні у ній докази в їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем тієї обставини, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно їх малолітніх дітей якнайкраще відповідатиме інтересам дітей і забезпечуватиме їх розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. При цьому, сам по собі факт несплати відповідачем аліментів не являється достатньою підставою для висновку про наявність підстав для позбавлення його батьківських прав.
Ухвалюючи рішення, суд обґрунтовано урахував думку дітей, яких опитав у судовому засіданні, взяв до уваги факт звернення відповідача ОСОБА_2 до суду із позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення способів його участі у спілкуванні та вихованні дітей, що підтверджує факт заінтересованості батька у спілкуванні з дітьми та їхньому вихованні, та зважив на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і застосовується лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.   
За приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справуне інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, встановлених цим Кодексом.
Оскільки позивачем суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог, законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову. 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення не надана належна оцінка наявним у справі доказам, спростовуються змістом судового рішення, з якого вбачається, що судом при ухваленні рішення надана повна, всебічна та об`єктивна оцінка усім наявним у справі доказам. 
Доводи апеляційної скарги позивача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині незупинення провадження у даній справі до розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_2 про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та встановлення способів його участі у спілкуванні та вихованні дітей, апеляційним судом відхиляються, як такі, що не спростовують обгрунтованості висновків місцевого суду, оскільки підстави для зупинення провадження згідно п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України (об`єктивна неможливість розгляду справи до вирішення іншої справи) у даній справі відсутні, зважаючи на те, що зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду. 
Інші аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів і незгоди позивача з висновками суду щодо їх оцінки. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_1 - без задоволення.  
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів
 
            П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
 
Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 05 грудня 2022 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
     Головуючий: 
 
     Судді: