УХВАЛА

29 грудня 2022 року  
м. Київ

справа №620/2173/22
адміністративне провадження №К/990/36567/22
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Соколова В.М.,  Мартинюк Н.М., 
перевіривши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 
на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року 
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року
у справі № 620/2173/22 
за позовом ОСОБА_1 
до Чернігівської обласної прокуратури 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з позовом до Чернігівської обласної прокуратури про:
- визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати позивачу у періоди з 01 квітня 2020 року по 14 березня 2021 року та з 15 березня 2021 року по 30 вересня 2021 року заробітної плати, відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру»;
- зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу заробітну плату за періоди з 01 квітня 2020 року по 14 березня 2021 року та з 15 березня 2021 року по 30 вересня 2021 року, виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням установлених у цей період надбавок та премій, і виплатити різницю між нарахованою таким чином сумою (без урахуванням податків та зборів) та фактично отриманою сумою виплат за вказаний період.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року, у задоволенні позову відмовлено.
23 грудня 2022 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року у справі № 620/2173/22.
Перевіривши матеріали касаційної скарги, Суд зазначає таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.
Водночас, пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Частиною шостою статті 12 КАС України регламентовано перелік категорій справ, які відносяться до справ незначної складності, зокрема, інші справи, у яких суд дійде висновку про їх незначну складність, за винятком справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
За правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, які підлягають розгляду за правилами загального позовного провадження у виключному порядку (частина четверта статті 12 КАС України), а також через складність та інші обставини (частина третя статті 12 КАС України).
Аналіз зазначених положень процесуального закону дає підстави для висновку про те, що суд має право віднести справу до категорії малозначних за результатами оцінки характеру спірних правовідносин, предмета доказування, складу учасників та інших обставин, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, а також крім справ, які підлягають розгляду в порядку загального позовного провадження.
Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження.
Як вбачається із даних Єдиного державного реєстру судових рішень, суд першої інстанції розглянув справу №620/2173/22 у спрощеному позовному провадженні.
Скаржник, посилаючись на підпункти «а» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначає, що дана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики з огляду на те, що різна судова практика щодо застосування статті 81 Закону України «Про прокуратуру» призводить до істотного порушення принципу верховенства права, передбаченого статею 8 Конституції України, згідної якої Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України єнормами прямої дії.
Крім цього позивач наголошує, що у даному випадку, новітніми, проблемними, засадничими, раніше ґрунтовно не досліджуваними питаннями права, які потребують відповіді касаційного суду з урахуванням нового, уніфікованого розуміння та застосування права є питання незастосування судами адміністративної юрисдикції норм Конституції України як норм прямої дії, що прямо передбачено статті 7 КАС України, під час розгляду справ за адміністративними позовами працівників органів прокуратури (у т.ч. колишніх) до Офісу Генерального прокурора та прокуратур обласного рівня про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, а саме, нарахувати невиплачену заробітну плату у відповідності до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» після прийняття Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року.
Позивач вказує на те, що справа має значний суспільний інтерес як для нього особисто, так і для всіх працівників органів прокуратури в Україні, які намагаються в судах захистити своє передбачене статті 43 Конституції України право на гідну оплату праці та добитися реалізації принципу верховенства права і судові справи яких на даний час перебувають у провадженні адміністративних судів.
Також скаржник зазначає, що дана справа має неабияке виняткове значення як для нього, простого громадянина, який був незаконно звільнений, так і для інших громадян, прокурорів, які або на даний час працюють, або звільнені з різних причин.
Таким чином, оскаржуючи судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, позивач у касаційній скарзі доводить підстави, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, за яких оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає перегляду в касаційному порядку, що є передумовою для перевірки вмотивованості підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.
Згідно пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Обґрунтовуючи касаційну скаргу, позивач, посилаючись на:
- пункт 1 частини четвертої    статті 328 КАС України, зазначає, що суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення без урахування висновку Верховного Суду, які викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09 червня 2022 у справі №520/2098/19, від 13 січня 2021 року у справі № 440/2722/20, постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі №360/3611/20, від 22 грудня 2021 року у справі №160/15369/20, від 05 жовтня 2021 року у справі №640/23385/20, від 29 вересня 2021 року у справі №160/15370/20, від 03 березня 2021 року у справі №340/1916/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 640/27139/20, від 11 квітня 2021 року у справі №260/3187/20 стосовно застосування статті 131-1 Конституції України, статті 81 Закону України «Про прокуратуру», статті 7 КАС України та абзацу 3 пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року  №113-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (далі - Закон №113-ІХ)  відносно того, чи повинні суди застосувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції, та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи. Позивач акцентує увагу на тому, що питання виплати йому як прокурору заробітної плати у період роботи з 01 квітня 2020 року по 14 березня 2021 року та з 15 березня 2021 року по 30 вересня 2021 року одночасно регулювалося Законом України «Про прокуратуру» (стаття 81) та Законом №113, бланкетні норми якого відправляли до постанови Кабінету Міністрів України №505 від 31 травня 2012 року  «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури» щодо оплати праці працівникам органів прокуратури і суди, всупереч наявності наведених вище правових висновків судлу касаційної інстанції, не застосували їх до цих правовідносин;
- на пункт 2 частини четвертої статі 328 КАС України (необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні), вказує на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21 липня 2020 року у справі №280/1992/21, оскільки цій постанові не досліджував питання про те, чи правомірно суд апеляційної інстанції застосовував до правовідносин між ним та відповідачем щодо оплати праці прокурора після прийняття Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року, тобто з 27 березня 2020 року, а в розрізі справи з 01 квітня 2020 по 14 березня 2021 року та з 15 березня 2021 року по 30 вересня 2021 року, норм Постанови Уряду №505 в період її чинності, яка не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, чи в такому разі слід застосовувати статтю 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 13 січня 2021 року у справі №440/2722/20 та від 09 червня 2022 року у справі №520/2098/19, а також Верховного Суду України у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №537/5837/14-а та статті 7 КАС України. Також позивач зазначає, що з огляду на висновки Конституційного Суду України в Рішенні №6-р/2020 від 26 березня 2020 року, приписи Закону №113-ІХ в частині надання Кабінету Міністрів України повноваження встановлювати оплату праці працівників органів прокуратури мають ознаки суперечності приписам статті 131-1 Конституції України, а відповідно в силу частини четвертої статті 7 КАС України не повинні застосовуватися;
- пункт 3 частини четвертої статі 328 КАС України, вказує про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування абзацу 3 пункту 3 Розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ,
після прийняття Конституційним Судом України рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020 щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VІІ від 14 жовтня 2014 року зі змінами, застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, який визнано таким, що не відповідає Конституції України у взаємозв`язку з статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» та частинами 3, 4 статті 7 КАС України.
Отже, доводи, які викладені в матеріалах касаційної скарги, вказують на наявність обставин, визначених пунктами 1, 2 та 3 частини четвертої статті 328 КАС України, що є підставою для відкриття касаційного провадження з метою перевірки обставин вказаних скаржником.
Касаційна скарга відповідає вимогам статті 330 КАС України, підстави для залишення її без руху, повернення чи відмови у відкритті касаційного провадження відсутні.
У касаційній скарзі позивачем порушено питання про визнання причин пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновлення такого строку.
В обґрунтування такого клопотання скаржник зазначає, що вперше з касаційною скаргою звернувся до Верховного Суду у строк, передбачений статтею 329 КАС України, проте ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року вперше подану касаційну скаргу було повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.
Скаржник зазначає, що після повернення касаційної скарги її повторно було направлено до Верховного Суду в межах присічного строку та без суттєвих затримок і зайвих зволікань.
Вказані обставини підтверджуються даними комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду» та матеріалами касаційної скарги.
Відповідно до вимог частини другої та третьої статті 329 КАС України учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.
За наведених обставин, Суд дійшов висновку про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження, в зв`язку з чим такий строк слід поновити.
Керуючись статтями 328, 329, 330, 334, 340 КАС України в редакції Закону №2147-VІІІ, Суд-
УХВАЛИВ:
1. Клопотання ОСОБА_1  про поновлення строку на касаційне оскарження задовольнити.
2. Визнати причини пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновити процесуальний строк.
3. Відкрити касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1  на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 13 червня 2022 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 04 жовтня 2022 року у справі № 620/2173/22 .
4. Встановити десятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття касаційного провадження для подання учасниками справи до суду касаційної інстанції відзиву на касаційну скаргу в письмовій формі, доказів надсилання (надання) копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи та заперечень щодо поданих заяв та клопотань.
5. Витребувати з Чернігівського окружного адміністративного суду справу №620/2173/22.
6. Надіслати учасникам справи копію цієї ухвали разом із копією касаційної скарги та доданих до неї матеріалів.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена. 

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
В.М. Соколов 
 Н.М. Мартинюк ,
Судді Верховного Суду