ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/430/23 Справа № 205/6946/20  Категорія 2 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2023 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
при секретарі - Заворотньому К.Я.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року 
у справі за позовом ОСОБА_1 до територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2020 ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 15 липня 1992 року на підставі договору дарування посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за №1-3237 та зареєстрованого в БТІ м.Дніпропетровська 28 липня 1992 року №26-100 ОСОБА_3 набула права власності на домоволодіння, що розташоване на земельній ділянці розміром 750 кв.м., що знаходиться у АДРЕСА_1 .
Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (чоловік померлої ОСОБА_3 ), який проживав у АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом набув права власності на спадкове майно померлої, до складу якого входить вказане домоволодіння.
Вказує, що з 1999 року вона та ОСОБА_2 , досягли домовленості та уклали договір з ОСОБА_4 про взаємні права та обов`язки, згідно якого ОСОБА_4 надає ОСОБА_1 та членам її сім`ї право користуватися та володіти належним йому домоволодінням, в свою чергу ОСОБА_1 прийняла на себе зобов`язання доглядати та утримувати ОСОБА_4 , сплачували усі необхідні платежі за домоволодінням. Законодавство, яке діяло на момент виникнення прав та обов`язків не передбачало обов`язкової письмової форми.
Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер. Після смерті останнього, із заявою про прийняття спадщини звернувся його син ОСОБА_5 . Однак, свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалось. ОСОБА_5 як власник майна не пред`являв вимоги про його повернення.
ОСОБА_5 , громадянин Росії, ІНФОРМАЦІЯ_4 помер. Згідно повідомлення Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про права на спадщину не видавалось.
Вважає, що строк позовної давності у ОСОБА_5 почав перебіг з 01 січня 2001 року та закінчився 01 січня 2004 року. В подальшому, тобто з 01 січня 2004 року почався перебіг строку для набувальної давності на нерухоме майно у 15 років та вже з 01 січня 2019 року вона набула права в судовому порядку визнати право власності на майно, яким володіє 22 роки за рішенням суду.
Зазначає, що відповідачу достеменно відомо, щонайменше з 2013 року, що вона зі своєю сім`єю володіє домоволодінням, що після смерті ОСОБА_5 до державного нотаріуса за місцем відкриття спадщини ніхто не звертався, однак будь яких дій, в тому числі прямого обов`язку не вчиняв. Вважає, що в даному випадку, невжиття Дніпровською міською радою жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо певні обставини кваліфікується як бездіяльність.
Вказує, що на протязі багатьох років підтримувала майно у належному стані та здійснювала поліпшення вкладаючи в нього свої власні кошти, сплачувала за нього передбачені податки відкрито володіла цим майном, не створювала перешкод для пред`явлення вимог про його повернення, а тому вважає, що має право в порядку ст.344 ЦК України на визнання права власності на домоволодіння за набувальною давністю.
У зв`язку з вищевикладеним, з урахування уточнених позовних вимог просила суд визнати право власності за набувальною давністю на домоволодіння АДРЕСА_2 , яке складається з житлового будинку, сараїв, гаражу, навісу, душа, вбиральні та споруд, які розташовані на земельній ділянці розміром 750 кв.м.
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не довела наявності необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі положень статті 344 ЦК України. Обставини справи свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірного житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зв`язку із чим, не можна вважати володіння ОСОБА_1 спірним домоволодінням добросовісним.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що в уточненій позовній заяві, позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на положення ч.3 ст.344 ЦК України. Вважає, що наявні всі підстави, встановлені ч.3 ст. 344 ЦК України, для визнання за ОСОБА_1 в порядку набувальної давності права власності на спірне нерухоме майно.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_4 на праві приватної власності належало домоволодіння АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину, реєстр № 3-1615, 28 квітня 1999 року, видане Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстровим № 25052464.
Розпорядженням Дніпропетровського міського голови за № 897 від 26 листопада 2015 року пров. Фрунзе перейменовано на вулицю Заборинська.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 , виданого 22 грудня 1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис № 2832.
Встановлено, а сторонами не спростовувалась та обставина, що ОСОБА_1 разом із своїм чоловіком ОСОБА_2 , сином ОСОБА_7 , 1996 р.н. та донькою ОСОБА_8 , 2001 р.н., дійсно з 1999 року і по теперішній час постійно проживають в домоволодінні АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою голови квартального комітету № 8 ОСОБА_9 . Позивач щорічно сплачує податок на землю, за надані послуги з газопостачання та електропостачання, що підтверджується наданими суду квитанціями.
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 до Другої дніпровської державної нотаріальної контори звернувся із заявою 23 грудня 1999 року про прийняття спадщини його син, ОСОБА_5 . 
Матеріалам справи також підтверджено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер. Згідно повідомлення Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтво про права на спадщину не видавалось.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Положення інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів набуття права власності, тобто це є таким способом, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми права про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки.
При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном, а також про те, що він не став його власником. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, а так само про те, що він володіє чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності – добросовісність заволодіння майном як своїм власним.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий).
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності.
Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном як власним звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).
У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Верховний Суд визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. 
Відповідно до положень частини 3 статті 344 ЦК України, якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. 
Встановивши вище зазначені обставини справи та відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довела наявності необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю на підставі положень статті 344 ЦК України. Враховуючи, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірного житлового будинку, який є предметом спору та на який вона просить визнати право власності за набувальною давністю, був ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , не можна вважати володіння ОСОБА_1 спірним домоволодінням добросовісним.
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду та відхиляє доводи апеляційної скарги про наявність підстав для визнання права власності на спірне домоволодіння на підставі частини 3 статті 344 ЦК України, з огляду на те, що матеріали справи не містять, а зі змісту позовної заяви неможливо встановити дату укладення усного договору позивача та третьої особи з ОСОБА_4 , його зміст, зокрема і строк дії такого договору, що є необхідною передумовою для наявності підстав застосування частини 3 статті 344 ЦК України.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 223 ЦК УРСР, який був чинним на момент смерті ОСОБА_4 , встановлено, що зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо виконання не може бути проведено без особистої участі боржника.
Таким чином, враховуючи, що право на повернення майна у розумінні частини 3 статті 344 ЦК України належить лише власникові з яким укладено відповідний договір, а у даному випадку такий власник помер, відповідно з настанням смерті припинилися усі зобов`язання за вказаним у позовній заяві нібито укладеним усним договором між позивачем, третьою особою та ОСОБА_4 .
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.
Таким чином, суд першої інстанції, здійснивши належну правову оцінку наявних в матеріалах справи доказів, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, тому рішення суду підлягає залишенню без змін.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 червня 2022 року  — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

О.В. Лаченкова