ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

13 лютого 2023 року	  м. Одеса	Справа № 916/3711/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Богатиря К.В., Філінюка І.Г.
секретар судового засідання Герасименко Ю.С.

За участю представників учасників справи:
від ТОВ “Укрдебт Плюс” – адвокат Земляков О.А.
арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. – особисто 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс”
на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.01.2022
по справі №916/3711/20
за заявою ОСОБА_1 
про неплатоспроможність

ВСТАНОВИВ
У грудні 2020 ОСОБА_1 звернулась до Господарського суду Одеської області із заявою про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.01.2021, серед іншого, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 , введено процедуру реструктуризації боргів боржника, введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено керуючим реструктуризацією ОСОБА_1 арбітражного керуючого Дарієнко Віктора Дмитровича, тощо.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.09.2021 визнано грошові вимоги кредиторів до боржника.
ТОВ „УКРДЕБТ ПЛЮС” звернулось до Господарського суду Одеської області з заявою про визнання грошових вимог до боржника на загальну суму 2893196,15 грн.
У листопаді 2011 арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. звернувся до Господарського суду Одеської області із заявою про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, укладеним між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс”.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 25.01.2022 заяву арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019р., укладеним між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс” – задоволено, визнано недійсним пункт 326, 326.1., 326.2. Додатку №1, пункту 275 Додатку №2 до Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” в частині передачі АТ “Дельта Банк” у власність ТОВ “Укрдебт Плюс” прав вимоги до ОСОБА_1 (дівоче прізвище Флоринська) за Договором про надання споживчого кредиту №11108580000 від 17.01.2007 року та Іпотечним договором від 17.01.2007 року, реєстровий номер 77, завіреним приватним нотаріусом Ситніковою Ю.Д., в задоволенні заяви ТОВ “Укрдебт Плюс” (вх.№3-117/21 від 22.02.2021р.) з грошовими вимогами до ОСОБА_1 на загальну суму 2893196,15грн. – відмовлено, тощо.
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що  ТОВ “Укрдебт Плюс” вважає, що на підставі Договору № 2083/К ним було набуто право вимоги до боржника за Договором про надання споживчого кредиту № 11108580000 від 17.01.2007 року та Іпотечним договором від 17.01.2007 року, однак, зі змісту вказаного договору, вбачається, що в ньому відсутній перелік майнових прав, які були передані ТОВ “Укрдебт Плюс”, а міститься відсилка до “Додатку №1” та “Додатку №2” до цього договору. Текст Договору № 2083/К від 15.11.2019 року викладено на нотаріальному бланку, тобто сторони домовились його укласти саме в письмовій формі з нотаріальним посвідченням. Додаток № 1 та Додаток № 2 до Договору № 2083/К від 15.11.2019 року складено у простій письмовій формі без підпису посадовими особами і без нотаріального посвідчення на окремих непрошитих аркушах паперу.
Враховуючи вищевикладене, місцевий господарський суд дійшов висновку про нікчемність правочину, адже сторонами договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 року між Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” не додержано вимоги про нотаріальне посвідчення додатків до договору.
При цьому, судом першої інстанції не прийнято до уваги надану Виписку Договору № 2083/К від 15.11.2019 року та Додатки № 1, Додатки № 2 до Договору, оскільки їх посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою Сергієм Сергієвичем 30.03.2021. Однак, сам Договір № 2083/К від 15.11.2019 року посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. 15.11.2019р. і зареєстрований в реєстрі за № 2019, а Додатки до Договору не посвідчені. 
Судом першої інстанції також відзначено, що в порушення Закону України “Про іпотеку”, та пункту 2.7. Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги, ОСОБА_1 не було письмово у п`ятиденний строк повідомлено про відступлення прав за іпотечним договором і прав вимоги за основним зобов`язанням.
З огляду на таке, суд першої інстанції дійшов висновку, щоПАТ “Дельта Банк”, яке визнано неплатоспрожним, мало право відступити право вимоги за забезпеченим кредитом, в разі його існування. 
Щодо тверджень ТОВ “Укрдебт Плюс” про, те що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі № 521/12351/14-ц не виконано та не може бути виконано з посиланням на ч.2 ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи, що спір є майновим, що рішення підлягає державній реєстрації, а не виконанню в порядку виконавчого провадження, мораторій, введений ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.01.2021 згідно ст. 41 Кодексу України з процедур банкрутства, не поширюється на вказані правовідносини щодо реєстрації права власності, а тому ПАТ “Дельта Банк” не позбавлено реалізації свого права на звернення із заявою щодо державної реєстрації права власності на підставі рішення суду.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що зобов`язання боржника погашені за рахунок іпотечного майна, що підтверджується рішенням суду, а тому у ТОВ “Укрдебт Плюс” не може виникати грошових вимог до боржника саме за договором про надання споживчого кредиту, адже на момент укладення оспорюваного договору права вимоги ПАТ “Дельта Банк” до боржника не існувало, оскільки з моменту набрання рішенням законної сили у ПАТ “Дельта Банк” право вимоги припинилось; оспорювана частина Договору суперечить вимогам ст. 512, 514 ЦК України; а також порушення порядку повідомлення боржника про відступлення прав вимоги, суд приходить до висновку про визнання недійсним пункту 326, 326.1., 326.2. Додатку №1, пункту 275 Додатку №2 до Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс”, у зв`язку з чим заява арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, укладеним між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс” підлягає задоволенню.
Щодо заяви ТОВ “Укрдебт Плюс” з грошовими вимогами до боржника, місцевий господарський суд зазначив, що грошові вимоги ТОВ “Укрдебт Плюс” до боржника ґрунтуються на підставі Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс”, однак, враховуючи те, що судом визнано недійсним даний Договір, суд дійшов висновку про відсутність заборгованості у боржника перед ТОВ “Укрдебт Плюс”, тому заява ТОВ “Укрдебт Плюс” з грошовими вимогами до боржника задоволенню не підлягає. 
Не погодившись із даною ухвалою ТОВ “Укрдебт Плюс” звернулось з апеляційною скаргою до Південно-західного апеляційного господарського суду в якій просить ухвалу Господарського суду Одеської області від "25" січня 2022 року у справі №916/3711/20 скасувати, постановити нове рішення, яким в задоволенні заяви арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича про визнання недійсним пунктів 326, 326.1., 326.2. Додатку №1, пункту 275 Додатку №2 до Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс", відмовити, заяву ТОВ "Укрдебт Плюс" з грошовими вимогами до ОСОБА_2 на загальну суму 2893196,15 грн задовольнити.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що сторонами були дотримані передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимог від 15 листопада 2019 року, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його вимогам законодавства.
Помилковими та необґрунтованими, на переконання апелянта, є висновки суду першої інстанції про нікчемність правочину, оскільки сторонами договору не додержано вимоги про нотаріальне посвідчення додатків до договору. Так, за твердженням скаржника, як договір купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 року так і додатки до нього засвідчені нотаріально, суду надавалися виписки з додатків до вказаного договору виконанні ТОВ "Укрдебт Плюс", а також виписки з додатків до договору, засвідчені нотаріально.
Як стверджує апелянт, перехід права вимоги до ТОВ "Укрдебт Плюс" підтверджено судовими рішеннями, які надавали до суду.
Також, за твердженням скаржника, 15 листопада 2019 року за результатами відкритих торгів (аукціону), між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Продавець) та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» набуло права вимоги, в тому числі, за договором про надання споживчого кредиту укладеним між банком та боржником.
Відтак, на переконання апелянта, на теперішній час кредитором за кредитним за договором про надання споживчого кредиту укладеного з боржником виступає ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС».
З огляду на таке, скаржник вважає, що відсутні будь-які правові підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.
З приводу посилання суду першої інстанції на те, що ПАТ «Дельта Банк» не могло передати право вимоги до боржника, оскільки зобов`язання вже було погашено у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, скаржник зазначає, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, а тому наявність судового рішення, яке не виконано не може бути підставою для припинення зобов`язань боржника за кредитним договором. Доказів сплати боргу за кредитним договором позивачами не надано.
Не погоджується скаржник й з твердженням суду першої інстанції про те, що ПАТ "Дельта Банк" не позбавлено реалізації свого права на звернення із заявою щодо державної реєстрації права власності на підставі рішення суду, оскільки  суд першої інстанції не взяв до уваги, що у зв`язку з відступленням права вимоги згідно Договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ "Дельта Банк" не є кредитором за договором про надання споживчого кредиту, а відтак й підстави для реєстрації права власності на іпотечне нерухоме майно в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором у ПАТ "Дельта Банк" відсутні.
Також, на переконання апелянта, висновки суду першої інстанції щодо погашення заборгованості є передчасними, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін за цим договором та не позбавляє Банк права на отримання належних йому процентів за користування кредитом до повного погашення заборгованості.
Отже, на переконання апелянта, висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсним Договору купівлі-продажу прав вимоги в частині відступлення вимог щодо боржника ОСОБА_1 , а також про відсутність заборгованості за кредитним договором ОСОБА_1 є незаконними, необґрунтованими та безпідставними.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 09.08.2022 відкрито апеляційне провадження у справі №916/3711/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 07.12.2021 та призначено справу до розгляду на 05.10.2022. 
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу від арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. в якому останній просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
В обґрунтування своїх заперечень арбітражний керуючий зазначає, що станом на даний час в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують набуття ПАТ «Дельта Банк» права вимоги до ОСОБА_1 (дівоче прізвище Флоринська) за Договором про надання споживчого кредиту та Іпотечним договором від 17.01.2007 року, в тому числі відсутній і сам Договір купівлі-продажу прав вимоги, який укладено між AT «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк».
Спірний Договір купівлі-продажу прав вимоги, як стверджує арбітражний керуючий, не містить ніякої ідентифікаційної вимоги, що передається; в ньому не визначено конкретний обсяг прав, які передаються; не зазначено персональних даних боржника за первинними договорами, право вимоги за якими передається.
За твердженням арбітражного керуючого, Додаток № 1 та Додаток № 2 до Договору, які ТОВ «Укрдебт Плюс» надано в якості підтвердження набуття ним права вимоги до ОСОБА_1 за Договором про надання споживчого кредиту та Іпотечним договором, не підписані та нотаріально не посвідчені, як того вимагають норми законодавства стосовно розпорядження нерухомим майном, що викликає обґрунтований сумнів у їх належності до Договору купівлі-продажу прав вимоги. Додатки до Договору, на які сторони посилаються в Договорі, викликають сумнів у їх достовірності, адже являють собою тільки неофіційні інформаційні дані без відповідних підписів належних посадових осіб та без затвердження їх підписів нотаріусом (стосуються іпотеки нерухомого майна). Зазначення предмету договору у додатках № 1 та № 2 простої письмової форми робить цей правочин нікчемним.
Враховуючи те, що «Додаток № 1» та «Додаток № 2» до Договору укладено у простій письмовій формі без підпису посадовими особами і без нотаріального посвідчення на окремих непрошитих аркушах паперу, вони, як вважає арбітражний керуючий, не можуть вважатися такими, що підтверджують набуття ТОВ «Укрдебт Плюс» права вимоги до боржника ОСОБА_1 за кредитним та іпотечним договорами.
Арбітражний керуючий також наголошує на тому, що ПАТ «Дельта Банк» були вчинені дії щодо звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення в повному обсязі своїх вимог за Договором про надання споживчого кредиту. Отже, всі зобов`язання ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту погашені її іпотечним майном.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 05.10.2022 відкладено розгляд справи №916/3711/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.01.2022 на 02.11.2022.
Також, названою ухвалою витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс" оригінали договору купівлі-продажу прав вимоги №2083/К від 15.11.2019 та Додатків №1 та №2 до нього.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.11.2022 відкладено розгляд справи №916/3711/20 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” на ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.01.2022 на 23.11.2022 та повторно витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс" оригінали договору купівлі-продажу прав вимоги №2083/К від 15.11.2019 та Додатків №1 та №2 до нього.
У зв`язку з екстреним відключенням електроенергії у м. Одеса та у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду судове засідання 23.11.2022 у справі №916/3711/20 не відбулось.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 30.11.2022 повідомлено учасників справи про розгляд справи №916/3711/20 – 15.12.2022, а також повторно витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс" оригінали договору купівлі-продажу прав вимоги №2083/К від 15.11.2019 та Додатків №1 та №2 до нього.
У судовому засіданні Південно-західного апеляційного господарського суду від 15.12.2022 у справі №916/3711/20 оголошено перерву до 01.02.2023.
31.01.2023 до суду апеляційної інстанції надійшли пояснення від Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс" в яких товариство зазначає, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року є правочином, який нотаріально посвідчено, оскільки на документі є посвідчувальний напис, вчинений нотаріусом.
Нотаріальне посвідчення вказаного договору, як стверджує скаржник, здійснено з дотриманням положень нормативно-правових  актів, зокрема Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №296/5 (надалі - Порядок).
За твердженням апелянта, текст договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 викладено на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку вказаних бланків, а вимог про викладення додатків на спеціальних бланках законом не передбачено.
Також скаржник зазначає, що договір купівлі-продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року разом із додатками, які є невід`ємною його частиною, з`єднані у спосіб, що унеможливлює їх роз`єднання без порушення їх цілісності, із зазначенням кількості прошитих аркушів з проставлянням підпису та печатки нотаріуса.
Посилаючись на п.п.6, 9 Порядку скаржник зазначає, що перед підписанням документа нотаріус забезпечив ознайомлення сторін зі змістом договору, так й додатків до нього.
Дійсні наміри сторін, ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС», як стверджує скаржник, встановлено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, на підтвердження сторони поставили свої підписи та печатки на договорі, а нотаріус зробила посвідчувальний напис.
Посилаючись на висновки викладені у постановах Верховного Суду, апелянт відзначає, що нотаріальною дією є посвідчення договорів, а не посвідчення додатків до них, а тому під час укладення договору купівлі- продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс" дотримано письмову форму правочину з нотаріальним його посвідченням, тому цей договір є чинним.
З приводу суми заборгованості, скаржник зазначає, що пред`являючи грошові вимоги до боржника, Товариство з обмеженою відповідальністю "Укрдебт Плюс" вказувало ту ж саму суму, яку йому відступило ПАТ «Дельта Банк", однак, на виконання п. 4 ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства, визначило її в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.
Через екстрене відключення світла у приміщенні Південно-західного апеляційного господарського суду, судове засідання призначене на 01.02.2023 не відбулось, з огляду на таке, колегією суддів було вирішено призначити справу на іншу дату, а саме 13.02.2023.
Під час судового засідання від 13.02.2023 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. надав пояснення у відповідності до яких не погоджується із доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи       на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Одеської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Так, судова колегія зазначає, що скаржник просить скасувати оскаржувану ухвалу лише в частині задоволення заяви арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича про визнання недійсним пунктів Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року та відмови у задоволенні заяву ТОВ "Укрдебт Плюс" з грошовими вимогами до боржника, а тому з огляду на приписи ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає оскаржувану ухвалу лише в цій частині. 
Як вбачається з наявних матеріалів справи, 17 січня 2007 року між ОСОБА_4 (паспорт серія НОМЕР_1 виданий 25 вересня 1997 року Малиновським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер за ДРФО НОМЕР_2 ) та Акціонерним комерційним інноваційним банком “УкрСиббанк”, в особі начальника відділення № 707 АКІБ “УкрСиббанк” Василенко Віталій Віталійович, що діяв на підставі довіреності від 29 грудня 2006 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В.А., за реєстром № 3766 укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11108580000 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення), за умовами якого Флоринській НМ. було надано кредит в іноземній валюті в сумі 47 000 (сорок сім тисяч) доларів США. Відповідно до пункту 1.1. Договору вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 237 350 (двісті тридцять сім тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 коп. за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору.
Відповідно до пункту 1.1.1. та пункту 1.1.2. Договору надання кредиту здійснюється у наступний термін: 252 місяців. Позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 17 січня 2028 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди Сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього Договору.
Згідно з п. 2.1. Договору у забезпечення виконання зобов`язань Флоринської Н.М. за даним Договором Банком приймається: застава нерухомості, а саме однокімнатна квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .
17 січня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком “УкрСиббанк” було укладено Іпотечний договір, серія та номер: реєстровий номер 77, виданий 17.01.2007, видавник: Приватний нотаріус Ситнікова Ю.Д., відповідно до умов якого ОСОБА_4 передає в іпотеку нерухоме майно квартиру, що складається з 1 житлової кімнати та підсобних приміщень, а саме: 1 - коридор. 2 - житла, 3 - кухня, 4 - санвузол, загальною площею 17,3 кв. м., що належить ОСОБА_4 на праві власності та знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .
Відповідно до пункту 1.2. Іпотечного договору, іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань ОСОБА_4 за Договором про надання споживчого кредиту № 11108580000 від 17 січня 2007 року.
У відповідності до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги, серія та номер: 2949, 2950, виданий 08.12.2011, видавник: Приватний нотаріус КМНО Шевченко Д.Г. Іпотекодержатель: “УкрСиббанк” Акціонерний комерційний інноваційний банк, код ЄДРПОУ: 09807750, адреса: м. Харків, проспект Московський, буд. 60 змінено на Іпотекодержатель: Публічне акціонерне товариство “Дельта Банк”, код ЄДРПОУ: 34047020, країна реєстрації: Україна.
У зв`язку із невиконанням ОСОБА_3 умов договору про надання споживчого кредиту, ПАТ “Дельта Банк”  звернулося до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В., який 18.06.2013 вчинив напис №1448.
21.03.2014 було відкрито виконавче провадження №42626721 з примусового виконання напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. №1448 від 18.06.2013 про стягнення грошової суми у розмірі 520   058,79 грн.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі № 521/12351/14-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності – задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , перед Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк”, за договором про надання споживчого кредиту №11108580000 від 17 січня 2007 року, в загальному розмірі станом на 05 травня 2014 року 70309 (сімдесят тисяч триста дев`ять) доларів США 09 центів, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (100 доларів США – 1140 грн.) складає 801523 (вісімсот одна тисяча п`ятсот двадцять три) гривні 63 коп., - звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №б/н від 17 січня 2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інвестиційним банком “УкрСиббанк”, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 , шляхом передачі іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству “Дельта Банк” вказаного предмета іпотеки у власність, визнано за Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” право власності на предмет іпотеки, а саме: на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , виселено з квартири АДРЕСА_4 , ОСОБА_3 , та знято з реєстраційного обліку ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 , зобов`язано ОСОБА_3 передати Публічному акціонерному товариству “Дельта Банк” правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об`єкт нерухомості та інші документи передбачені Постановою Кабінету Міністрів України №868 від 17.10.2013 року “Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно”, в іншій частині вимог – відмовлено.
15.11.2019 між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс” було укладено договір № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги, за яким ТОВ “Укрдебт Плюс” було набуто право вимоги до боржника ОСОБА_1 (дівоче прізвище Флоринська) за Договором про надання споживчого кредиту № 11108580000 від 17.01.2007 року та Іпотечним договором від 17.01.2007 року, серія та номер: реєстровий номер 77, виданий 17.01.2007, видавник: Приватний нотаріус Ситнікова Ю.Д.
Відповідно до пункту 1.1. Договору № 2083/К за цим Договором в порядку та на умовах, визначених цим Договором, АТ “Дельта Банк” передає у власність ТОВ “Укрдебт Плюс”, а ТОВ “Укрдебт Плюс” приймає у власність права вимоги, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають, крім іншого, право вимоги до позичальників, заставодавців, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку № 1, додатку № 2 до цього Договору; право набути у власність гроші та/або майно на підставах наведених у додатку № 1, додатку № 2 до цього Договору або отримати грошові кошти/відшкодування за наслідками недійсності/ нікчемності укладених договорів.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.02.2020 року по справі № 521/12351/14-ц замінено стягувача у цивільній справі № 521/12351/14-ц з Публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” на його правонаступника Товариство з обмеженою відповідальністю “УКРДЕБТ ПЛЮС” у зв`язку з переходом до ТОВ “УКРДЕБТ ПЛЮС” прав кредитора відповідно до Договору купівлі-продажу прав вимоги № 2083/К від 15 листопада 2019 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду по справі №420/8441/20 було замінено стягувача у виконавчому провадженні №42626721 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуда І.В. №1448 від 18.06.2013.
З огляду на те, що боржником не було погашено існуючу заборгованість, ТОВ “УКРДЕБТ ПЛЮС” звернулось із заявою про визнання грошових вимог до боржника до суду першої інстанції. 
В свою чергу, арбітражний керуючий Дарієнко В.Д. подав до суду першої інстанції заяву про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, укладеним між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс”.
Заява арбітражного керуючого Дарієнка В.Д. обґрунтована тим, що зобов`язання ОСОБА_4 ( ОСОБА_1 ) погашені за рахунок іпотечного майна перед ПАТ “Дельта Банк”, що підтверджується Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі № 521/12351/14-ц.
До того ж, як вважає арбітражний керуючий, Додаток 1 та Додаток 2 до Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019р., укладеного між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс” вчинені у простій письмовій формі без підпису посадових осіб та не посвідчені нотаріально, що свідчить про їх є нікчемність. 
Як відзначає арбітражний керуючий, копія Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019р. не засвідчена належним чином, а боржника не повідомлено про відступлення права вимоги.
Також, арбітражний керуючий вважає, що ПАТ “Дельта Банк” не мав права відступати право вимоги ТОВ “Укрдебт Плюс” в порушення вимог підпункту 3 Закону України “Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті”.
Наведене, на переконання арбітражного керуючого Дарієнка В.Д. є підставою для визнання недійсним договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, укладеним між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс”.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, місцевий господарський суд погодився із доводами арбітражного керуючого та дійшов висновку про визнання недійсним пункт 326, 326.1., 326.2. Додатку №1, пункту 275 Додатку №2 до Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року, який укладено між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс”, та відповідно, відмову у задоволенні заяви ТОВ “Укрдебт Плюс” з грошовими вимогами до ОСОБА_1 на загальну суму 2893196,15 грн.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду з цього приводу зазначає наступне. 
Статтю 1 Кодексу України з процедур банкрутства визначено, що кредитор – це юридична або фізична особа, а також контролюючий орган, уповноважений відповідно до Податкового кодексу України здійснювати заходи щодо забезпечення погашення податкового боргу та недоїмки зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у межах своїх повноважень, та інші державні органи, які мають вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника, а також адміністратор за випуском облігацій, який відповідно до Закону України "Про ринки капіталу та організовані товарні ринки" діє в інтересах власників облігацій, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов`язань до боржника; забезпечені кредитори - кредитори, вимоги яких до боржника або іншої особи забезпечені заставою майна боржника; конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли до відкриття провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, що виникли після відкриття провадження у справі про банкрутство.
Грошове зобов`язання - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. До грошових зобов`язань належать також зобов`язання щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування; зобов`язання, що виникають внаслідок неможливості виконання зобов`язань за договорами зберігання, підряду, найму (оренди), ренти тощо та які мають бути виражені у грошових одиницях. До складу грошових зобов`язань боржника, у тому числі зобов`язань щодо сплати податків, зборів (обов`язкових платежів), страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, не включаються неустойка (штраф, пеня) та інші фінансові санкції, визначені на дату подання заяви до господарського суду, а також зобов`язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю і здоров`ю громадян, зобов`язання з виплати авторської винагороди, зобов`язання перед засновниками (учасниками) боржника - юридичної особи, що виникли з такої участі. Склад і розмір грошових зобов`язань, у тому числі розмір заборгованості за передані товари, виконані роботи і надані послуги, сума кредитів з урахуванням відсотків, які зобов`язаний сплатити боржник, визначаються на день подання до господарського суду заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство, якщо інше не встановлено цим Кодексом. При поданні заяви про відкриття провадження у справі про банкрутство розмір грошових зобов`язань визначається на день подання до господарського суду такої заяви.
У відповідності до ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство.
Заява кредитора має містити: найменування господарського суду, до якого подається заява; найменування боржника, його місцезнаходження, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); ім`я або найменування кредитора, його місцезнаходження або місце проживання, ідентифікаційний код юридичної особи або реєстраційний номер облікової картки платника податків, або серію та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); розмір вимог кредитора до боржника з окремим зазначенням суми неустойки (штрафу, пені); виклад обставин, що підтверджують вимоги до боржника, та їх обґрунтування; відомості про наявність заставного майна боржника, яке є забезпеченням вимог; перелік документів, що додаються до заяви.
Згідно з ч. 2 ст. 47 Кодексу України з процедур банкрутства, у попередньому засіданні господарський суд розглядає всі вимоги кредиторів, що надійшли протягом строку, передбаченого частиною першою статті 45 цього Кодексу, у тому числі щодо яких були заперечення боржника або розпорядника майна. У разі необхідності господарський суд може оголосити перерву в попередньому засіданні. За результатами попереднього засідання господарський суд постановляє ухвалу, в якій зазначаються: розмір та перелік усіх визнаних судом вимог кредиторів, що вносяться розпорядником майна до реєстру вимог кредиторів; розмір та перелік не визнаних судом вимог кредиторів; дата проведення зборів кредиторів та комітету кредиторів; дата підсумкового засідання суду, на якому буде постановлено ухвалу про санацію боржника чи постанову про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, чи ухвалу про закриття провадження у справі про банкрутство, чи ухвалу про продовження строку процедури розпорядження майном та відкладення підсумкового засідання суду, яке має відбутися у строки, встановлені частиною другою статті 44 цього Кодексу. Розпорядник майна за результатами попереднього засідання вносить до реєстру вимог кредиторів відомості про кожного кредитора, розмір його вимог за грошовими зобов`язаннями, наявність права вирішального голосу в представницьких органах кредиторів, черговість задоволення кожної вимоги. Неустойка (штраф, пеня) враховується в реєстрі вимог кредиторів окремо від основних зобов`язань у шосту чергу. Погашення неустойки (штрафу, пені) у справі про банкрутство можливе лише в ліквідаційній процедурі. Ухвала попереднього засідання є підставою для визначення кількості голосів, які належать кожному конкурсному кредитору під час прийняття рішення на зборах (комітеті) кредиторів. Для визначення кількості голосів для участі у представницьких органах кредиторів зі складу вимог конкурсних кредиторів виключається неустойка (штраф, пеня).
Частинами 1 та 2 ст. 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. 
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України). 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 Цивільного кодексу України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України).
Так, наявними матеріалами справи підтверджується, що 17 січня 2007 року між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком “УкрСиббанк” було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11108580000 за умовами якого ОСОБА_5 було надано кредит в іноземній валюті в сумі 47 000 (сорок сім тисяч) доларів США, що еквівалентно 237 350 гривень 00 коп за курсом Національного банку України на день укладення цього Договору.
У забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_4 за даним Договором Банком прийнято заставу нерухомості, а саме однокімнатну квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 у відповідності до Іпотечного договору від 17 січня 2007 року укладеного між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком “УкрСиббанк”.
У зв`язку із невиконанням боржником взятих на себе зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі № 521/12351/14-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк”, за договором про надання споживчого кредиту №11108580000 від 17 січня 2007 року, в загальному розмірі станом на 05 травня 2014 року 70309 доларів США 09 центів звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №б/н від 17 січня 2007 року, визнано за Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” право власності на предмет іпотеки, тощо.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, виконання обов`язку боржника третьою особою, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частини друга, третя статті 656 ЦК України). 
Тлумачення наведених норм свідчить, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.
Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 у справі № 752/8842/14-ц, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).
Колегія суддів звертає увагу, що визнанню судом та включенню до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство (неплатоспроможність) підлягають лише дійсні вимоги кредитора, які відповідають чинному законодавству. 
Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 753/20537/18, від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17, Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20.12.2021 у справі № 911/3185/20). 
Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У справі, що переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено факт правонаступництва у спірних правовідносинах, який підтверджується наявними у справі доказами, зокрема договором № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, за яким ТОВ “Укрдебт Плюс” було набуто право вимоги до боржника ОСОБА_1 (дівоче прізвище Флоринська) за Договором про надання споживчого кредиту № 11108580000 від 17.01.2007 року та Іпотечним договором від 17.01.2007 року, Додаток №1 та 2 до даного договору, рішення суду від 29.05.2018 по справі №521/12351/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалу суду від 27.02.2020 про зміну стягувача, договір про надання споживчого кредиту та іпотечний договір. 
Відтак, колегія суддів вважає, що ТОВ “Укрдебт Плюс” було надано належні докази на підтвердження набуття прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки.
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи арбітражного керуючого, з якими погодився суд першої інстанції, з приводу нікчемності названого договору через не додержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення додатків до нього, з огляду на таке.
Відповідності до ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що взаємні права і обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.
У відповідності до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про іпотеку», зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. 
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. 
Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням.
Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. 
Відповідно до ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Частиною 3 ст. 34 Закону України "Про нотаріат" та главою 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок), передбачено, що тексти договорів, заповітів, довіреностей, свідоцтв, актів про морські протести та протести векселів, перекладів у разі засвідчення нотаріусом вірності перекладу документа з однієї мови на іншу, заяв, на яких нотаріусом засвідчується справжність підпису, за винятком заяв у електронній формі заяв та примірників документів, що залишаються у справах нотаріуса, а також дублікатів нотаріальних документів, викладаються на спеціальних бланках нотаріальних документів з лицьового та зворотного боку цих бланків. 
Відповідно до п. 7 глави 8 Порядку у разі якщо документи, що посвідчуються, видаються або засвідчуються, викладені на двох і більше окремих аркушах, вони повинні бути з`єднані у спосіб, що унеможливлює їх роз`єднання без порушення їх цілісності, із зазначенням кількості прошитих (прошнурованих), пронумерованих і скріплених аркушів, з проставлянням підпису та печатки нотаріуса.
За змістом глави 6 Порядку нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. 
Колегіє суддів під час судового засідання було оглянуто оригінал оспорюваного договору та встановлено, що текст договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, укладений між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс” викладений на спеціальному бланку нотаріальних документів з лицьового та зворотного боків названих бланків.
Також, названий договір, разом із додатками до нього, які є його невід`ємною частиною, з`єднані у визначений Порядком спосіб, а саме у спосіб, що унеможливлює їх роз`єднання без порушення їх цілісності, прошиті із зазначенням кількості прошитих аркушів з проставленням підпису та печатки нотаріуса. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що вимог про викладення додатків до договору на спеціальних бланках законодавством не передбачено (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14.01.2019 у справі № 464/8424/15-ц).
Також, в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 вересня 2021 року у справі № 234/466/20 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.08.2022 по справі №711/3007/15-ц зроблено висновок, що нотаріальною дією є посвідчення договорів, а не посвідчення додатків до договорів. 
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що сторонами під час укладення договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 було дотримано його письмової форми та його нотаріально посвідчено у законодавчо визначеному порядку.
Наведене, на переконання колегії суддів, спростовує доводи арбітражного керуючого та суду першої інстанції про нікчемність названого правочину. 
Не погоджується колегія суддів й з доводами арбітражного керуючого та висновками суду першої інстанції з приводу того, що позикодавцем було реалізовано своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, що свідчить про відсутність заборгованості боржника перед кредитором, з огляду на наступне. 
Дійсно, як вбачається з наявних матеріалів справи та не заперечується учасниками справи, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі № 521/12351/14-ц позовні вимоги Публічного акціонерного товариства “Дельта Банк” до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності – задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк”, за договором про надання споживчого кредиту №11108580000 від 17 січня 2007 року, в загальному розмірі станом на 05 травня 2014 року 70309 доларів США 09 центів, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ (100 доларів США – 1140 грн.) складає 801523 (вісімсот одна тисяча п`ятсот двадцять три) гривні 63 коп., - звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №б/н від 17 січня 2007 року, укладеним між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інвестиційним банком “УкрСиббанк”, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , яка належить ОСОБА_3 , шляхом передачі іпотекодержателю Публічному акціонерному товариству “Дельта Банк” вказаного предмета іпотеки у власність, визнано за Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” право власності на предмет іпотеки, а саме: на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , тощо.
Однак, як свідчать наявні матеріали справи, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі №521/12351/14-ц виконано не було. 
Так, наявні матеріли справи не містять жодних доказів, зокрема відомостей із реєстрів, які б достеменно свідчили про те, що за ТОВ “Укрдебт Плюс” або будь-якою іншою особою, окрім боржника, було зареєстровано право власності на іпотечне майно, та відповідно, реалізовано право на звернення стягнення на предмет іпотеки.
Колегія суддів також зазначає, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» було визначено, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово звернено стягнення (відчужене без згоди власника) на майно, що віднесене до об`єктів житлового фонду (далі - нерухоме житлове майно), об`єкт незавершеного житлового будівництва, майнові права на нього, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно / об`єкт незавершеного житлового будівництва / майнові права виступають як забезпечення виконання зобов`язань фізичної особи (позичальника або майнового поручителя) за кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об`єктом незавершеного житлового будівництва, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; або таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного житлового будівництва) не перевищує 140 квадратних метрів для квартири та 250 квадратних метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, за недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не має права відступити (відчужити) на користь (у власність) іншої особи свої права вимоги до позичальників за кредитами, забезпеченням за якими виступає майно / майнові права, зазначені у підпункті 1 цього пункту.
З набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо споживчих кредитів, наданих в іноземній валюті» від 13 квітня 2021 Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (який втратив чинність 21 квітня 2021 поновив свою дію на п`ять місяців з 23 квітня 2021 до 23 вересня 2021.
Положення вказаного Закону є правовою підставою, що унеможливлює органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності.
Отже на момент прийняття рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі №521/12351/14-ц про звернення стягнення на предмет іпотеки, діяв запроваджений вказаним Законом мораторій щодо майна боржника, на яке не може бути звернено стягнення.
Колегія суддів також зазначає, щ статтею 37 Закону України “Про іпотеку” передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. 
Дія Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” поширюється на відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав. 
Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Порядок проведення державної реєстрації прав визначений приписами статті 18 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень”.
Згідно вимог статті 19 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень” державна реєстрація прав, серед іншого, проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому, реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності (висновки Верховного Суду у постановах від 29.04.2020 у справі № 911/1455/19, від 20.05.2020 у справі № 911/1902/19, від 28.05.2020 у справі № 910/5902/18).
Як вбачається з наявних матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.01.2021 по даній справі відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів.
З моменту відкриття провадження у справі банкрутство боржник перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника (аналогічний за змістом правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 918/420/16 та в низці постанов Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справах про банкрутство).
Положення чинного Кодексу України з процедур банкрутства визначають правовий режим та відповідні обмеження з розпорядження майном боржника, щодо якого відкрито провадження у справі про банкрутство та застосовані відповідні процедури. 
Відповідно до частини першої статті 41 КУзПБ мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов`язань і зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), строк виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), застосованих до дня введення мораторію.
Мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з відкриттям провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Ухвала є підставою для зупинення вчинення виконавчих дій. Про запровадження мораторію розпорядник майна повідомляє відповідному органу або особі, яка здійснює примусове виконання судових рішень, рішень інших органів, за місцезнаходженням (місцем проживання) боржника та місцезнаходженням його майна (частина  друга статті 41 КУзПБ).
Приписами частини третьої цієї статті передбачено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється, зокрема,  стягнення на підставі виконавчих та інших документів, що містять майнові вимоги, у тому числі на предмет застави, за якими стягнення здійснюється в судовому або в позасудовому порядку відповідно до законодавства, крім випадків перебування виконавчого провадження на стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум (у тому числі одержаних від продажу майна боржника), перебування майна на стадії продажу з моменту оприлюднення інформації про продаж, а також у разі виконання рішень у немайнових спорах.
Дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на вимоги поточних кредиторів, виплату заробітної плати та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне та інше соціальне страхування, відшкодування шкоди, заподіяної здоров`ю та життю громадян, виплату авторської винагороди, аліментів, а також на вимоги за виконавчими документами немайнового характеру, що зобов`язують боржника вчинити певні дії чи утриматися від їх вчинення (абз 1 частини п`ятої статті 41 КУзПБ).
Відповідно до частини восьмої статті 41 КУзПБ дія мораторію припиняється з дня закриття провадження у справі про банкрутство. Щодо задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, дія мораторію припиняється автоматично після спливу 170 календарних днів з дня введення процедури розпорядження майном, якщо господарським судом протягом цього часу не було винесено постанову про визнання боржника банкрутом або ухвалу про введення процедури санації. 
В частині шостій статті 41 КУзПБ закріплено, що задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом забезпечення, здійснюється лише в межах провадження у справі про банкрутство.
Звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (частина п`ята статті  41 КУзПБ).
Відтак, сплив строку дії мораторію щодо задоволення вимог забезпечених кредиторів не змінює порядку звернення стягнення на таке майно, що прямо випливає зі змісту частини 3 статті 41 КУзПБ, якою передбачено, що звернення стягнення на майно боржника за вимогами, на які не поширюється дія мораторію, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника та ч.6 цієї статті, за якою задоволення забезпечених вимог кредиторів за рахунок майна боржника, яке є предметом задоволення, здійснюється в межах провадження у справі про банкрутство.
Реалізація майнових активів боржника, які є предметом забезпечення, здійснюється лише в межах провадження у справі про банкрутство в порядку, передбаченому Кодексом України з процедур банкрутства, та виключає можливість реалізації поза цим провадженням, як і виконання (погашення) забезпечених вимог.
Стягнення на майно боржника за вимогами, мораторій за якими припинився, у тому числі і вимогами забезпечених кредиторів, здійснюється виключно за ухвалою господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство боржника.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі палати з розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду висловленим у постанові від 22.09.2021 у справі № 905/1923/15.
Наведене, свідчить про те, що теперішній іпотекодержатель, а саме ТОВ “Укрдебт Плюс” позбавлено можливості реалізувати своє право на звернення стягнення поза межами справи про банкрутство. 
З урахування наведеного, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не узгоджуються із вищенаведеними приписами чинного законодавства висновки суду першої інстанції з приводу того, що право захисту кредитора є реалізованим враховуючи рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.05.2018 року по справі № 521/12351/14-ц, а ПАТ "Дельта Банк" не позбавлено реалізації свого права на звернення із заявою щодо державної реєстрації права власності на підставі даного рішення.
Визначаючи розмір заборгованості боржника перед ТОВ  “Укрдебт Плюс”, колегія суддів враховує наступне. 
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).
З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі №916/190/18.
Отже наявність судового рішення, яке не виконано не може бути підставою для припинення зобов`язань ОСОБА_3 за кредитним договором. 
За умовами п. 1.3.3 кредитного договору №11108580000 від 17 січня 2007 року, сторони домовились, що нараховування процентів за цим Договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом « 360/360» відповідно до вимог нормативно-правових актів НБУ та чинного законодавства України.
При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані Банком Позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору.
Відповідно до положень частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
При цьому, у відповідності до висновків викладених у постанові Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін за цим договором та не позбавляє Банк права на отримання належних йому процентів за користування кредитом до повного погашення заборгованості.
Так, за умовами укладеного між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс” договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги, ТОВ “Укрдебт Плюс” було набуто право вимоги до боржника ОСОБА_1 (дівоче прізвище Флоринська) за Договором про надання споживчого кредиту № 11108580000 від 17.01.2007 року основна заборгованість за яким, станом на час укладення даного договору складала 43   314,09 дол. США, що за курсом НБУ становило 1050150,07 грн та заборгованість за процентами становила 60   585,42 дол США, що за курсом НБУ становило 1468893,45 грн.
За приписами ст. 45 КУзПБ склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті України. Якщо зобов`язання боржника визначені в іноземній валюті, то склад і розмір грошових вимог кредиторів визначаються в національній валюті за курсом, встановленим Національним банком України на дату подання кредитором заяви з грошовими вимогами до боржника.
Отже, враховуючи наведені приписи КУзПБ, ТОВ “Укрдебт Плюс” було заявлено грошові вимоги у розмірі відступленому за договором купівлі-продажу прав вимоги в іноземній валюті, а саме 43   314,09 дол. США основного боргу та 60   585,42 дол США заборгованість за процентами, що в еквіваленті станом на час звернення із заявою про визнання грошових вимог до боржника становить 1   206   128,48 грн основного боргу та 1   687   067,66 заборгованості по процентам. 
Відтак, колегія суддів вважає обґрунтованою заяву ТОВ “Укрдебт Плюс” із грошовими вимогами до боржника у загальному розмірі 2   893   196,15 грн.
З урахуванням вищенаведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових та необґрунтованих висновків щодо задоволення заяви арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 та відмови у задоволенні заяви Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” із грошовими вимогами до ОСОБА_1 .
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод. 
По справі "Руїз Торіха проти Іспанії", ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч.1 ст.277 ГПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Господарського суду Одеської області від 25.01.2022 по справі №916/3711/20 в частині задоволення заяви арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019 та відмови у задоволенні заяви ТОВ “Укрдебт Плюс” із грошовими вимогами до боржника – скасуванню із прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні заяви арбітражного керуючого та задоволення заяви ТОВ “Укрдебт Плюс”.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити. 
Ухвалу Господарського суду Одеської області від 25.01.2022 по справі №916/3711/20 в частині задоволення заяви арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, укладеним між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс”, визнання недійсним пунктів 326, 326.1., 326.2. Додатку №1, пункту 275 Додатку №2 до Договору № 2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15 листопада 2019 року, який укладено між Публічним акціонерним товариством “Дельта Банк” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс”, стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” на користь арбітражного керуючого Дарієнка Віктора Дмитровича судового збору та відмови у задоволенні заяви ТОВ “Укрдебт Плюс” з грошовими вимогами до ОСОБА_1 на загальну суму 2893196,15 грн (п.п. 1, 2, 3, 4, 5 ухвали) – скасувати.
Прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви арбітражного керуючого Дарієнко В.Д. про визнання недійсним Договору №2083/К купівлі-продажу прав вимоги від 15.11.2019, укладеним між ПАТ “Дельта Банк” та ТОВ “Укрдебт Плюс” – відмовити. 
Заяву Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” із грошовими вимогами до ОСОБА_1 – задовольнити. 
Визнати грошові вимоги Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” із грошовими вимогами до ОСОБА_1 у загальному розмірі 2 893 196,15 грн та 4540 грн судового збору.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариством з обмеженою відповідальністю “Укрдебт Плюс” 13 620 грн судового збору за подання апеляційної скарги. 
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням необхідних реквізитів. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених      Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 20.02.2023.

Головуючий суддя                                                                      Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                  Богатир К.В.

Суддя                                                                                   Філінюк І.Г.