18.01.23
22-ц/812/87/23

Провадження №22-ц/812/87/23 

П О С Т А Н О В А 
Іменем України

17 січня 2023 року                                                 м. Миколаїв
колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Царюк Л.М. та Яворської Ж.М.,
із секретарем судового засідання: Стрілець К.О.,
за участю позивачки ОСОБА_1 , 
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №490/6097/20 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Власенка Сергія Олександровича на рішення, яке ухвалив Центральний районний суд м. Миколаєва під головуванням судді Гуденко Ольги Андріївни у приміщенні цього суду 17 жовтня 2022 року, повний текст якого виготовлений 27 жовтня 2022 року, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи: Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання,

у с т а н о в и л а :

У вересні 2020 р.  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Територіальної громади м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради, виконавчого комітету Миколаївської міської ради, треті особи:  КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживання.
       Позов мотивовано тим, що позивачка має на меті відновлення порушеного права на користування кімнатою АДРЕСА_1 . 
З грудня 2005 року право власності на гуртожиток по АДРЕСА_2 зареєстровано за територіальною громадою м. Миколаєва в особі Миколаївської міської ради на підставі свідоцтва про право власності. Станом на день звернення з позовом гуртожиток знаходиться на балансі КП СКП «Гуртожиток». 
З 27 серпня 2010 року гуртожиток визнано гуртожитком для проживання сімей. 
Кімната №508 ніколи не була та не могла бути житловим приміщенням. Також відсутні відомості щодо переведення кімнати №526 (кабінету) у житлове приміщення гуртожитку з №508А. 
Приміщення кабінету №526 (кімната 508А) є допоміжним приміщенням та ним мають право користуватися всі мешканці гуртожитку 5 поверху, а у разі приватизації назване приміщення набуває статусу спільної сумісної власності.
15 червня 2009 року нежитлове приміщення кімнати №508А (приміщення кабінету №526) площею 20,3 кв.м було надано в користування громадянину ОСОБА_2 в додаток до житлової кімнати №507 на підставі ордеру №41 серії 000298 від 15 червня 2009 року. 
       22 вересня 2011 року ОСОБА_2 отримав ордер №49 серії 000513 на кімнати №508А та №507 на себе та доньку ОСОБА_4 , 2010 року народження.
23 червня 2015 року ОСОБА_2 отримав ордер №21 серії 002488 на кімнати №508А та №508.
       Можливість прийняття рішення із видачою ордеру стосується лише житлових кімнат гуртожитку, кімната № НОМЕР_1 є нежитловим приміщенням кабінету №526 площею 20,3 кв.м., а отже є допоміжним приміщенням, яке не може бути надано у користування за ордером на вселення. 
Тому позивачка вважає, що надання кімнати №508А порушило встановлений законом порядок видачі ордерів.
Позивачка є користувачем кімнати АДРЕСА_3 та має встановлені законом права на кімнату АДРЕСА_4 як на допоміжне приміщення гуртожитку. 
В порушення прав мешканців гуртожитку допоміжне приміщення гуртожитку АДРЕСА_4 (приміщення кабінету №526) стало місцем проживання відповідачів, а отже зазначені особи набули право на приватизацію кімнати №508А. Позивач вважає належним способом порушеного права є визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщенням. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування приміщенням кімнати 508А на п`ятому поверсі гуртожитку по АДРЕСА_2 , та зняти їх з реєстрації місця проживання у вказаній кімнаті. 
Відповідачі у відзиві на позовну заяву просили в позові відмовити, зазначили, що ОСОБА_1 подано позов з метою фактичного визнання незаконними дії Виконавчого комітету ММР щодо видачі ордеру №21 (бланк №002488) від 23 червня 2015 року на вселення в кімнату 508А гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 родині ОСОБА_11 , позові вимоги не можуть розглядатися окремо на кімнату 508 та АДРЕСА_4 , оскільки їх передача здійснювалась одним дозвільним документом.
Позивачка майже через 5 років після видачі ордеру 21 (бланк №002488) подала позов про визнання ордеру недійсним, що суперечить вимогам діючого законодавства. 
Кімната №508А згідно відомостей КП ММБТІ має цільове призначення як кабінет, а тому Відповідачу незрозуміло, як кабінет може бути місцем загального користування. Власник майна в особі Виконавчого комітету ММР, видавши ордер на кімнати №508, 508А, нічого не порушив. 
13 травня 2019 року укладено договір №258 найму житлового приміщення гуртожитку щодо найму кімнат 508 та АДРЕСА_5 з балансоутримувачем гуртожитку – КП «СКП «Гуртожиток». 
Крім того, відповідачі зазначають, що не мають необхідності змінювати цільове призначення кімнати 508А, тому що в кімнатах 508 та 508А не проводились будь-які перепланування, перебудови чи внесення будь-яких конструктивних змін, не передбачених проектною документацією гуртожитку, оскільки дані кімнати надані відповідачам в тимчасове користування - найм, до моменту отримання окремої квартири. 
ОСОБА_1 є неналежним позивачем, оскільки власником кімнат є громада м. Миколаєва.
Крім того рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2014 року у цивільній справі №490/15017/13ц відмовлено у задоволенні позову Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 , третя особа КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», про визнання ОСОБА_2 та його неповнолітньої доньки ОСОБА_12 такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а отже підтверджений факт законного проживання в гуртожитку та законного користування кімнатами 508 та 508А гуртожитку. 
Представник Виконавчого комітету Миколаївської міської ради – Євлоєва Н.Р. подала до суду клопотання, в якому зазначила, що Виконавчий комітет Миколаївської міської ради є неналежним відповідачем, просила справу слухати за їх відсутності, а рішення в справі прийняти за наявними в матеріалах справи доказами та у відповідності до вимог діючого законодавства на розсуд суду.
Треті особи ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 надали до суду пояснення, в яких позовні вимоги вважають обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з метою захисту прав позивачки та третіх осіб – мешканців гуртожитку 5 поверху.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2022 року у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що матеріали справи не містять будь-яких належних та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачі не мешкають в гуртожитку без поважних причин або ж змінили місце проживання на інше.
Також матеріали справи не містять доказів, що сам факт реєстрації відповідачів в гуртожитку порушує права позивача. Окрім того, позивачка не є власником спірної кімнати в гуртожитку та самого гуртожитку в цілому, її звернення до суду із вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, є неналежно обраним способом захисту її права. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  – адвокат Власенко С.О. вказує, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини справи, суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, тому просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не з`ясовано наступне: яке цільове призначення гуртожитку; яке цільове призначення кімнати №508А; чи є кімната № НОМЕР_1 площею 20,3кв.м. на п`ятому поверсі гуртожитку допоміжним приміщенням (кабінет №526 площею 20,3кв.м.); чи має право позивачка як мешканець гуртожитку право користування допоміжним приміщенням (кабінет №526 площею 20,3кв.м.) на п`ятому поверсі гуртожитку.
Між тим, 27 серпня 2010 року гуртожиток визнано гуртожитком для проживання сімей. Раніше гуртожиток мав цільове призначення «для тимчасового проживання одинаків». Кімната АДРЕСА_4 є нежитловим приміщенням гуртожитку (кабінет №526 площею 20,3кв.м.).
Також представник позивачки зазначив, що відповідно до вимог чинного законодавства допоміжні приміщення у гуртожитках передаються у спільну сумісну власність власникам житлових приміщень у таких гуртожитках безоплатно і окремо приватизації не підлягають; наймачі жилої площі в гуртожитку та члени їх сімей, які проживають разом з ними, мають право на користування на рівних умовах допоміжними приміщеннями.
Отже приміщення кабінету №526 (кімната №508А) є допоміжним АДРЕСА_4 мають право користуватись всі мешканці гуртожитку. А у разі приватизації назване приміщення набуває статусу спільної сумісної власності.
Крім того, можливість прийняття рішення із видачою ордеру стосується лише житлових кімнат (житлової площі) гуртожитку.
Наявність виданого ордеру на нежитлове приміщення не свідчить про виникнення права на таке приміщення (допустимість та належність доказу). 
Посилаючись на статтю 15 та частину 2 статті 16 ЦК, а також постанову Верховного Суду України від 16листопада 2016року (справа №6-709цс16) зазначив, що реалізація прав на користування допоміжним приміщенням №508А підлягає відновленню. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вважали, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва є законним і обґрунтованим та не підлягає скасуванню. 
Відзив мотивований тим, що позов ОСОБА_1 заявлений для вчинення психологічного тиску на родину відповідачів та позбавлення їх єдиного житла, яке надано їм у користування держави та на законних підставах. 
Також зазначили, що свої пояснення виклали у письмових запереченнях на позовну заяву, які знаходяться в матеріалах справи. Крім того у зв`язку з умисними і незаконними діями позивача родина відповідачів тривалий час позбавлена належних умов проживання та умов для приготування їжі. У зв`язку з чим ОСОБА_2 подано позов до Центрального районного суду м. Миколаєва.
Заслухавши доповідь судді, пояснення позивачки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав. 
В силу частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Вимоги до судового рішення викладені у статтях 263, 264 ЦПК України.
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами  частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону не в повній мірі.
Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, будинок, що розташований по АДРЕСА_2 є гуртожитком. На підставі рішення Миколаївської міської ради від 28 вересня 2001 року № 34\24 відповідно до Акту прийому-передачі від 27 червня 2002 року цей гуртожиток був переданий Державним підприємством «Суднобудівний завод імені 61 Комунара» до комунальної власності та перебуває на балансі КП СКП «Гуртожиток».
Позивачка є користувачем кімнати АДРЕСА_3 . 
Відповідно до договору найму ліжко-місця в гуртожитку від 30 липня 2007 року (дію договору було пролонговано до 30 липня 2011 року) наймач ОСОБА_2 прийняв у користування від наймодавця КП СКП «Гуртожиток» два ліжко-місця (а.с 76 том1). 
Згідно ордера № 49 від 12 жовтня 2010 року ОСОБА_2 та його донці ОСОБА_4 надані в користування кімнати 507 та 508а в зазначеному гуртожитку (а.с. 28 том 1 зворот).
Згідно ордеру №21 серії 002480 від 23 червня 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 надані в користування кімнати №508, 508-а в обмін кімнати 507 на 508 (а.с. 28 том 1). 
Відповідно до договору №258 найму житлового приміщення гуртожитку від 13 травня 2019 року ОСОБА_2 винаймає у КП «СКП «Гуртожиток» 2 кімнати: №508 та 508А за адресою: м. Миколаїв, пр. Героїв України, 4 в м. Миколаєві для користування його сім`ї: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (а.с.77 том1).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач не має нерухомого майна у власності (а.с. 72 том1).
Крім того, відповідно до рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 18 серпня 2014 року у справі №490/15017/13-ц у задоволенні позову Виконавчого комітету Миколаївської міської ради до ОСОБА_2 про визнання його та неповнолітньої доньки ОСОБА_13 , такими що втратили право користування житловим приміщенням, було відмолено (а.с.73-74 том 1).
Рішенням суду у справі №490/15017/13-ц встановлено, що відповідач регулярно та в повному обсязі з вересня 2007 року сплачує оплату за проживання в гуртожитку та разом із родиною проживає у ньому.
Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 вказувала на необхідність захисту її прав як мешканця гуртожитку на користування приміщенням загального користування - допоміжним приміщення №508А (приміщення кабінету №526) шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірним приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала на незаконність надання відповідачм цього приміщення як жилого. 
Заперечуючи проти позову, відповідач зазначав, що кімната в гуртожитку є його постійним місцем проживання, іншого житла він не має, а позивачка не є належним позивачем та фактично оскаржує рішення Виконкому Миколаївської міської ради щодо видачі йому ордерів на квартиру.
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       В силу частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом положень указаних норм права суд шляхом вчинення провадження у справах здійснює захист осіб, права й охоронювані законом інтереси яких порушені або оспорюються. Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі № 525/505/16-ц).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення.
Згідно правовому висновку, який викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18) застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Справа, яка переглядається, ініційована позивачкою і стосується користування сторонами приміщеннями у гуртожитку. 
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Регулюванню користуванню гуртожитками присвячена Глава 4 ЖК України.
       Так, відповідно до статті 127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради.
Частиною 2 статті 128 ЖК України передбачено, що жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток.
       Згідно із статтею 130 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається договором, що укладається перед вселенням на надану жилу площу в гуртожитку на підставі спеціального ордера відповідно до Примірного положення про користування жилою площею в гуртожитках, що затверджується Кабінетом Міністрів України.
Особливості користування жилою площею в гуртожитку, який підлягає передачі у власність територіальної громади, визначаються законом.
Відповідно до пунктів 3-7 Примірного положення про користування гуртожитками, що затверджено постановою Кабінету Міністрів Українивід 20 червня 2018 року № 498,  жила площа в гуртожитках надається, зокрема, у вигляді окремого жилого приміщення для відособленого користування однієї особи чи сім`ї.
Для одержання в користування жилої площі в гуртожитку особа подає заяву на ім`я керівника підприємства, установи, організації, органу місцевого самоврядування.
Адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування приймає рішення про надання особі жилої площі в гуртожитку.
У рішенні зазначаються прізвище, ім`я, по батькові особи, якій надається жила площа в гуртожитку, склад сім`ї та адреса гуртожитку, в якому надається жила площа.
На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера.
Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку.
Користування жилою площею здійснюється  у гуртожитках державної та комунальної форми власності виключно за договором найму жилого приміщення, укладеним на підставі ордера.
Відповідно до встановлених судом обставин відповідачі були вселені у гуртожиток по АДРЕСА_2 та користуються у ньому жилими приміщеннями, зокрема, кімнатою АДРЕСА_4 на підставі укладеного з представником власника гуртожитку договору найму та ордеру, тобто на законних підставах.
Позивачка просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_4 .
Визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщеням, передбачено статтю 72 ЖК України стосовно наймачів житлових приміщень та членів їх сімей, а також статтею 405 ЦК України стосовно членів сім`ї власника житла. 
Відповідно до частини 8 статті 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються правилами статей 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення застосовуються і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа.
Відповідно до правил статей 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням, зокрема за умови, що вони не проживають у ньому без поважних причин понад шість місяців.
Тобто заявлення вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, пов`язано із відсутністю цих осіб у спірному приміщення понад встановлений законом термін. 
У справі, яка переглядається, позивачка обґрунтовувала свої вимоги незаконністю, як вона вважала, виділення для проживання відповідачам кімнати АДРЕСА_4 як допоміжного приміщення у гуртожитку, а не тим, що відповідачі не проживають на спірній житловиій площі без поважних причин.
Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачкою обраний неналежний спосіб захисту її, як вона вважає, порушеного права на користування приміщенням гуртожитку загального користування, оскільки з наведених в позові підстав відповідачі не можуть бути визнані такими, що втратили право користування спірним приміщенням, і таке не приведе до поновлення прав позивачки.
За викладених у позові обставин та підстав належним способом захисту прав позивачки на користування спірним приміщенням може бути звернення її з вимогами про оспорювання рішення власника гуртожитку щодо надання спірного приміщення відповідачам та визнання недійсним виданого відповідачам ордеру на зайняття цього приміщення. 
Крім того, колегія суддів звертаю увагу на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення.
Нормами ЦПК України не передбачено можливості заміни позивача чи залучення особи як співпозивача.
Якщо позов пред`явила особа, якій не належить право вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 25 жовтня 2022 року у справі № 607/14378/21).
У справах про визнання осіб такими, що втратили право клористування житловими приміщеннями, на стороні позивача можуть виступати власник житлового приміщення, наймач, члени його сім`ї, в тому числі ті, за якими зберігається право на користування житлом як за тимчасово відсутніми, або ті, що отримали броню (статті 73-75 ЖК України). Позивачем за ціми вимогами може бути також наймодавець (житлово-експлуатаційна організація тощо).
У справі, яка переглядається, судом першої інстанції встановлено, що позивачка проживає у тому ж гуртожитку, що й відповідачі, з нею укладений договір найму іншої, не спірної кімнати - № 504. Отже, ОСОБА_1 не є наймачем або власником спірної кімнати № 508А, нею також не надано доказів того, що факт реєстрації відповідачів у спірному приміщенні порушує її законні права та інтереси.
Колегія суддів вважає, що позивачка не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем у цій справі. Це є самостійною підставою для відмови в позові. 
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/10647/18 (провадження № 12-175гс19, пункт 7.17), від 08 жовтня 2019 року у справі № 916/2084/17 (провадження № 12-77гс19, пункт 8.9).
У пункті 114 постанови Великої Палати верховного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 761/45721/16-ц (провадження № 14-122цс20) зазначено: «Велика Палата Верховного Суду погоджується з позивачкою в тому, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити».
Не підлягає судовому захисту і похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього.
Отже, позивачка у справі не довела порушення її права чи безпосереднього інтересу, а тому вона є неналежним позивачем за вимогами про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Встановивши, що правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивачки, яка також обрала неналежний спосіб захисту, суд не повинен вдаватися до правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові.
Тому висновки суду першої інстанції про недоведеність факту непроживання відповідачів на спірній житловій площі без поважних причин є зайвими.
З урахуванням викладеного суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, надав їм належну оцінку, правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, однак навів помилкові, без належного дотримання норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та вимог процесуального закону міркування мотивів відмови у позові.
Тому апеляційний суд, виходячі з положень пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови. 
Апеляційний суд відхиляє аргументи апеляційної скарги.
Так, доводи про незаконність надання у користування відповідачів кімнати № 508А колегія суддів відхиляє, оскільки доведеність (недоведеність) таких обставин не входить до предмету доказування у справі за позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Щодо доводів про правильність обрання позивачкою способу захисту своїх прав, то таке ґрунтується на помилковому тлумаченні положень закону та судової практики з мотивів, викладених у тексті цієї постанови.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).
Оскільки зміна за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції не призвела до зміни висновку суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, відсутні підстави для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 – адвоката Власенка Сергія Олександровича задовольнити частково.
Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 17 жовтня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
В іншій частині рішення суду залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту. 

Головуючий                                                 Т.М. Базовкіна

Судді:                                                         Л.М. Царюк

Ж.М. Яворська

________________________________________
Повний текст постанови складений 18 січня 2023 року