УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №282/775/22 Головуючий у 1-й інст. Носач В.М. 
Категорія 69, 70 Доповідач Борисюк Р. М.  

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2023 року 

       Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді         Борисюка Р.М.,
суддів         Галацевич О.М., Микитюк О.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників у м. Житомирі  цивільну справу №282/775/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Любарського районного суду Житомирської області від 04 січня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Носача В.М. у смт. Любарі,
в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась з даним позовом, в якому просила розірвати шлюб, зареєстрований 28 листопада 2018 року Любарським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області між нею та ОСОБА_2 , актовий запис № 88, а також стягувати із останнього на її користь аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до настання дитиною повноліття, вирішити питання розподілу судових витрат.
Позов мотивувала тим, що 28.11.2018 між нею та відповідачем був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє прізвище на « ОСОБА_4 ». Від спільного подружнього життя у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька — ОСОБА_3 .
За час шлюбу подружнє життя у них із відповідачем не склалося, у зв`язку із тим, що виявилися протилежні погляди на життя, на обов`язки чоловіка та жінки. Між ними постійно виникали сварки та непорозуміння. Основною причиною розірвання шлюбу стало те, що чоловік зрадив позивачці, залишив їх з дитиною та пішов проживати до іншої жінки.
З березня 2022 року позивачка та відповідач не підтримують подружніх відносин та не ведуть спільне господарство, не проживають разом. За цей час вони стали сторонніми людьми один для одного, у кожного із них різні інтереси та плани на майбутнє. Між ними повністю втрачено почуття любові один до одного.
За таких обставин, зберігати їх сім`ю з відповідачем недоцільно, оскільки шлюб носить лише формальний характер. Примирення між ними вже не можливе, а вчинок позивачки розлучитися є обміркованим та цілком таким, що є її волею.
Оскільки спільна від шлюбу дитина наразі проживає з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні, вважає, що відповідач має сплачувати аліменти на її утримання, оскільки її коштів не вистачає для забезпечення всіх умов для розвитку дитини. Питання щодо добровільної сплати аліментів вона намагалася вирішити із відповідачем, однак останній добровільно кошти на дитину платити не бажає. З березня 2022 року життям дитини не цікавиться та не приймає участі у її вихованні та утриманні. Сама наразі не працює, оскільки доглядає за дитиною, тому не має власного доходу.
Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 04 січня 2023 року позов задоволено повністю. Вирішено питання розподілу судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду в частині стягнення аліментів змінити та ухвалити в цій частині нове рішення врахувавши його дохід та матеріальний стан.
Зазначає, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим через порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду щодо обставин справи не відповідають дійсності обставинам справи і вимогам закону в частині стягнення аліментів.
Суд не повністю дослідив та не врахував майновий стан ОСОБА_2 як платника аліментів та інші обставини, що мають істотне значення, суд мав можливість з власної ініціативи викликати його та позивача для з`ясування матеріального стану, оскільки він надав відзив, заперечуючи зазначену тверду суму аліментів та подав письмові докази про те, що він не працює. Він згідний сплачувати аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.
Рішення суду в частині розірвання шлюбу сторонами не оскаржується, тому не є предметом розгляду.
Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 06.02.2023 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та призначено до розгляду.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України (ч.1 ст. 368 ЦПК України).
Згідно з п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження можуть бути розглянуті справи про стягнення аліментів.
Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч.5 ст.268, ст.381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга повинна бути залишена без задоволення з огляду на таке.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов в частині встановлення розміру стягнення аліментів місцевий суд виходив з того, що доводи відповідача відносно того, що він на даний час не працює та не має заробітку не приймаються до уваги, оскільки належні докази відсутності доходів відповідачем не надані.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Судом встановлено та стверджується матеріалами справи, що 28 листопада 2018 року  ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , актовий запис №88. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище чоловіка – « ОСОБА_4 » (а.с.22).
ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася донька - ОСОБА_3 , актовий запис №14 (а.с.15). Рішенням Любарського районного суду Житомирської області від 04 січня 2023 року шлюб розірвано.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. 
Відповідно до ч.2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А відповідно до ч.3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років становить: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні.
Установивши, що дитина сторін проживає разом із матір`ю і перебуває на її утриманні, а відповідач у добровільному порядку та на регулярній основі не надає коштів на її утримання, суд дійшов правильного висновку про необхідність стягнення із відповідача аліментів на утримання доньки.
Як вбачається із відзиву ОСОБА_2 на позовну заяву від 19.12.2022 (а.с.48-49), відповідач просив позов задовольнити частково, а в апеляційній скарзі зазначив, що отримує мінливий дохід.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Разом з тим, ОСОБА_2 не надав у суд першої інстанції належних та допустимих доказів і такі не були подані до суду апеляційної інстанції, що він на даний час не працює та не має заробітку, а відсутність запису в трудовій книжці про роботу, не отримання пенсії та допомоги по безробіттю не є належним доказом відсутності доходу ОСОБА_2 з інших джерел. Також не встановлено судом обставин непрацездатності або обмеженої працездатності відповідача, його незадовільний стан здоров`я або перебування на його утриманні інших осіб.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
При вирішенні цієї справи, суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції – без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Згідно п.п. 3, 4 ч.6 ст.19 ЦПК України, для цілей цього Кодексу малозначними справами є, справи про стягнення аліментів та справи про розірвання шлюбу.
Керуючись ст. ст. 258, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Любарського районного суду Житомирської області від 04 січня 2023 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий                                Судді