Справа № 463/1033/22                                Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д. І. 
Провадження № 22-ц/811/1465/22                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 
Провадження № 22-ц/811/1466/22

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

30 березня 2023 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В.,
секретар судового засідання - Матяш С.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 травня 2022 року та додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради про визнання незаконним, скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку,

В С Т А Н О В И В:

в лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з вказаним позовом Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради, в якому просив:
- визнати незаконним та скасувати наказ № 237 – к « Про відсторонення від роботи працівників ліцею «Просвіта», виданий 08 листопада 2021 року в частині відсторонення 08 листопада 2021 року від роботи;
- стягнути з Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи з 08 листопада 2021 року по 06 грудня 2021 року в розмірі 13 512 грн 42 коп.
В обґрунтування позову зазначав, що з 16 серпня 2019 року він прийнятий на посаду вчителя початкових класів у Ліцей «Просвіта» Львівської міської ради, на підставі трудового договору, укладеного 16 серпня 2019 року. Окрім цього, укладено додаткову угоду № 3 до дострокового трудового договору від 14 серпня 2020 року, відповідно до якого з позивачем продовжено трудовий строковий договір на час відсутності основного працівника з 18 серпня 2020 року по день фактичного виходу на роботу. 08 листопада 2021 року позивач отримав копію наказу № 237-К «Про відсторонення від роботи працівників Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради. Як вбачається із наданого наказу, позивача відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року, у зв`язку із відмовою від обов`язкового профілактичного щеплення проти СОVID-19 без збереження заробітної плати. Причиною видачі такого наказу було повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення від 04 листопада 2021 року. Так повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення він отримав 11 листопада 2021 року, що підтверджується копією конверта із трек номером. Наказ про відсторонення мотивований тим, що у нього відсутнє відповідне щеплення від СОVID-19, у зв`язку з чим відповідно до статті 45 Кодексу законів про працю, Наказу Міністерства охорони здоров`я України № 2153 та Постанови Кабінету міністрів № 1236 він відстороняється від роботи. Своє відсторонення вважає незаконним і його незгода з даним наказом про його відсторонення базується на нормах чинного законодавства України та нормах міжнародного права про права людини. Зазначає, що стаття 45 Кодексу законів про працю не регламентує відсторонення від роботи працівника. Також зазначає, що не зрозуміло звідки відповідач володіє інформацією стосовно відсутності у нього вакцинації від СОVID-19, якщо він жодних письмових заяв чи повідомлень не надавав. 06 грудня 2021 року позивача ОСОБА_1 допущено до роботи на підставі наказу № 277-К «Про допуск до роботи ОСОБА_2 » з 06 грудня 2021 року як такого, що усунув причини його відсторонення на підставі документа щодо наявності протипоказань до вакцинації за формою № 028-1/о від 03 грудня 2021 року. Враховуючи наведене, вважає, що відсторонення його від роботи через відсутність вакцинації, є незаконним, відповідно заявив вимоги про визнання Наказу № 237-К від 08 листопада 2021 року незаконним та його скасування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 травня 2022 року позовні вимоги задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано наказ Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради № 237- К від 08 листопада 2021 року про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Стягнуто з Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи протягом десяти днів в розмірі 6 956, 71 (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість ) грн 71 коп., визначивши податки і обов`язкові збори, що підлягають сплаті в дохід держави.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Стягнуто з Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову, в розмірі 992,40 грн.
19 травня 2022 року представником позивача ОСОБА_3 було скеровано до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, відповідно до якої остання просила розподілити витрати на правничу допомогу пропорційно задоволених позовних вимог. На підтвердження розміру витрат позивача на правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн. подала копію Договору про надання правової допомоги від 24.01.2022 року, а також копії квитанцій банку від 19.05.2022 року та 20.05.2022 року. Інших підтверджуючих даних не надано. Вказала, що до закінчення судових дебатів представником відповідача було заявлено про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу та про те, що в доведення об`єму наданої правничої допомоги і самого факту її надання позивачем будуть надані докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення.
Додатковим рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року заяву представника позивача ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу задоволено частково.
Стягнуто з Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування судових витрат на правничу допомогу 3 000,00 грн.
Не погоджуючись із рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 травня 2022 року та додатковим рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року Ліцей «Просвіта» Львівської міської ради оскаржив таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
Аналіз мотивів, викладених в апеляційній скарзі, зводиться до того, що на думку відповідача, оспорюваний позивачем наказ не порушує його конституційне право на працю та прийнятий у відповідності до норм законодавства України. Заявник зазначає, що Ліцей своїм наказом від 08 листопада 2021 року № 237-К «Про відсторонення від роботи працівників ліцею «Просвіта» Львівської міської ради в частині відсторонення від роботи ОСОБА_1 , лише тимчасово обмежив його право на працю з огляду на суспільні інтереси, оскільки у позивача було відсутнє щеплення проти респіраторної хвороби СОVID-19, дотримуючись при цьому норм чинного законодавства, що регулюють відносини даної сфери. Позивачу було завчасно відомо про необхідність виконання вимог законодавства, а також відомо щодо можливості застосування до нього чи інших працівників відповідних наслідків у формі видачі керівником навчального закладу наказу про відсторонення від роботи. Відповідач вважає необґрунтованими вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення його від роботи. За таких обставин, відсутні також підстави для задоволення похідної вимоги про виплату середнього заробітку за час відсторонення позивача від роботи.
Щодо ухвалення додаткового рішення у справі, заявник зазначає, що таке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Так, заявник зазначає, що подаючи заяву про відшкодування судових витрат на правничу допомогу, на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані: договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Наведений підхід щодо наявності у заінтересованої сторони обов`язку довести належними та допустимими доказами факт існування підстав та понесений нею обсяг витрат на правничу допомогу викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та не спростовано іншими актами Верховного Суду, що видані у межах його компетенції (згідно постанови Верховного Суду від 15 квітня 2021 року № 160/6899/20). Оскільки стороною позивача не надано суду документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат, таке є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 травня 2022 року в частині визнання незаконним та скасування наказу від 08 листопада 2021 року № 237-К «Про відсторонення від роботи працівників ліцею «Просвіта» ЛМР про відсторонення від роботи ОСОБА_1 та стягнення на його користь 6 956,71 грн середнього заробітку за час відсторонення із відрахуванням податків та зборів, ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 в цій частині відмовити.
Скасувати додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року в частині включення у судові витрати – 3 000,00 грн витрат на правничу допомогу ОСОБА_1 , ухвалити нове додаткове рішення, яким у задоволені заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення відмовити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Судові рішення позивачем в апеляційному порядку не оскаржуються.
Сторони у справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що відповідно до приписів статті 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що ОСОБА_1  працює вчителем початкових класів Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради.
11 листопада 2021 року відповідачем повідомлено позивача про те, що з 08 листопада 2021 року на період дії карантину, встановленого КМУ, щеплення проти COVID-19 обов`язкове для працівників закладу. Вказано, що на підставі наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153 та пункту 41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236,  позивача просять до 05 листопада 2021 року надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти COVID-19. Зазначено, що позивач може надати довідку про абсолютні протипоказання відповідно до переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Зазначено, що якщо до 08 листопада 2021 року позивач не надасть одного із зазначених документів, 08 листопада 2021 року його відсторонять від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2000 року № 1645-ІІІ, що підтверджується копією повідомлення Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради № 305 від 04 листопада 2021 року.
08 листопада 2021 року позивача відсторонено від роботи з 08 листопада 2021 року на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати, що підтверджується копією наказу Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради №237-К від 08 листопада 2021 року.
06 грудня 2021 року ОСОБА_1 допущено до роботи на підставі наказу № 277-К «Про допуск до роботи ОСОБА_1 » з 06 грудня 2021 року як такого, що усунув причини його відсторонення на підставі документа щодо наявності протипоказань до вакцинації за формою № 028-1/о від 03 грудня 2021 року.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).
Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 21 КЗпП України).
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).
Відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством (частина перша статті 46 КЗпП України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:
«нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів. Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивачки від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.
За змістом Переліку № 2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку № 2153 останній не містить.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) вказано, що:
«застосування до позивачки передбачених Переліком № 2153 та Законом № 1645-ІІІ заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми. Суди не встановили жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивачки від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду чергової по переїзду, позивачка могла спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самої позивачки.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку № 2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:
- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);
- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;
- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;
- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.
Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів. Однак, апеляційний суд залишив указані обставини поза увагою та не врахував, що відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивачки тим, що вона, працюючи черговою по переїзду, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивачку заробітку».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).
Якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу.
Таким чином, у разі незаконного відсторонення працівника від роботи, він має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 (провадження № 61-13444св19).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22) зазначено, що:
«чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19. […] У разі, якщо таке відсторонення не було правомірним, роботодавець зобов`язаний здійснити працівникові визначені законодавством виплати».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі №752/23602/20 (провадження № 61-12064св22), зазначено, що:
«суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори. Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків). Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 … суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн. Проте суд першої інстанції помилково зазначив, що розмір середнього заробітку підлягає стягненню без утримання з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів, а тому абзац третій резолютивної частини рішення суду першої інстанції належить викласти у такій редакції: «Стягнути з АТ «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 239 943,09 грн з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що застосування до позивача такого заходу як відсторонення від роботи не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми або можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо. Судом не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду вчителя у Ліцеї, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників Ліцею, учнів, викладачів тощо. Його відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що він працював у Ліцеї, всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним). Таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача.
За таких обставин суд першої інстанції зробив правильний висновок про задоволення позовних вимог в оскарженій частині, проте помилилися щодо мотивів такого рішення в частині вирішення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу. Тому рішення суду в цій частині, з урахуванням необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 130/3548/21 (провадження № 14-82цс22), належить змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Аналогічний підхід щодо незаконності відсторонення вчителів закладів освіти, за схожих фактичних обставин, викладено в постановах Верховного Суду від 1 березня 2023 року у справах: № № 166/1321/21; 279/6899/21; 607/20853/21; 697/2309/21; 565/1559/21; 613/1947/21.
При цьому колегія суддів враховує, що розмір стягнутого судом середнього заробітку, а також правильність його розрахунку, сторонами під час апеляційного розгляду не оспорюється.
Також слід змінити абзац третій резолютивної частини рішення, виклавши його в новій редакції, з урахуванням висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 752/23602/20 (провадження № 61-12064св22).
В решті рішення суду слід залишити без змін.
Щодо додаткового рішення суду.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у справі № 200/10535/19-а зазначено, що «відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 в справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зазначено, що:
«40. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
41. Відповідно до пунктів 1, 2, 4, 5, 6, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
42. Зі змісту статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
43. При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
44. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
47. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що «з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) зазначено, що:
«127.Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
133. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
135.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.
147. Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».
У постанові Верховного Суду від 09 березня 2021 року у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в справі № 200/10535/19-а вказано, що:
«Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказала про виключення ініціативи суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що Відповідач, як особа, яка заперечує зазначений Позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України. Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі №640/15803/19.
Вказане не враховано судом апеляційної інстанції при вирішенні питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу за заявою Позивача. Варто зауважити, що у судовому засіданні Відповідач заявив про необґрунтованість та не співмірність заявлених до відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, жодних обґрунтувань таких доводів Відповідачем наведено не було, як і не подано клопотання у порядку статті 134 КАС України щодо зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з доказами необґрунтованості понесених Позивачем витрат.
Верховний Суд зауважує, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Відповідно до умов Додаткової угоди №2 до Договору про надання правової допомоги №1/09 оплата за участь (представництво) адвоката у кожному судовому засіданні у суді апеляційної інстанції встановлюється у вигляді фіксованої ставки та складає 4000 грн. Отже, сторонами погоджено фіксований розмір оплати участі адвоката за представництво Позивача у суді з розрахунку 4000 грн за окреме судове засідання, тобто цей вид оплати не змінюється ані в залежності від обсягу послуг, ані від витраченого адвокатом часу.
В контексті встановлених обставин та у взаємозв`язку із наведеними вище нормами права Верховний Суд вважає висновки суду апеляційної інстанції в оскарженому рішенні помилковими, оскільки вони зроблені за формального підходу до вирішення питання обґрунтованості понесених Позивачем витрат на правничу допомогу та не ґрунтуються на всебічно та повно досліджених доказах, наявних в матеріалах справи. З огляду на те, що в матеріалах справи наявні документи, які апеляційний суд фактично не досліджував під час вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу, як наслідок, визначена судом апеляційної інстанції сума компенсації витрат, понесених Позивачем на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 4000 грн не є належним чином обґрунтованою».
У справі, що переглядається:
- у позовній заяві позивачем повідомлено, що витрати на оплату правничої допомоги становлять 3 500,00 грн;
- 17 травня 2022 року до закінчення розгляду справи, позивач подав заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу;
- 23 травня 2022 року позивач подав заяву про ухвалення додтковго рішення, до якої на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надав: договір про надання правової допомоги б/н від 24 січня 2022 року; квитанціяї про оплату правової допомоги на загальну суму 8 000,00 грн; акт приймання-передачі надання послуг від 18 травня 2022 року
За таких обставин, місцевий суд з урахуванням доказів наданих позивачем на підтвердження наданої адвокатом правової допомоги в суді першої інстанції, а також з огляду на клопотання відповідача, в якому останній просив відмовити у стягненні цих витрат, обґрунтовано стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу в залежності від результатів розгляду справи, в розмірі 3 000,00грн.
Додаткове рішення позивачем не оскаржується.
А доводи апеляційної скарги в цій частині, які є аналогічними доводам клопотання відповідача в суді першої інстанції, яким надано детальний аналіз місцевим судом, та з якими погоджується колегія суддів, вірних висновків суду не спростовують, не свідчать про наявність підстав для скасування додаткового рішення, а відтак, таке слід залишити без змін. 
Відповідно до вимог пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, або змінює рішення.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (частина друга статті 376 ЦПК України).
Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки судом апеляційної інстанції оскаржуване судове рішення змінено в мотивувальній частині такого, підстави для зміни розподілу судових витрат, а також здійснення їх розподілу за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради задовольнити частково.
Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 травня 2022 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а абзац третій резолютивної частини рішення суду в такій редакції:
«Стягнути з Ліцею «Просвіта» Львівської міської ради на користь   ОСОБА_1 середній заробіток за час відсторонення від роботи протягом десяти днів в розмірі 6 956 (шість тисяч дев`ятсот п`ятдесят шість) грн 71 коп.з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів».
В решті рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 травня 2022 року залишити без змін.
Додаткове рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06 червня 2022 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.

Головуючий                                                         С.М. Копняк

Судді:                                                                        С.М. Бойко

                                                                                                                       А.В. Ніткевич