Номер провадження: 22-ц/813/1199/23 
Справа № 521/2470/21
Головуючий у першій інстанції Мурзенко  М. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.02.2023 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д.,
Дришлюка А.І.,

при секретарі: Нечитайло А.Ю., 

переглянув у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Яковенка Олександра Володимировича в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року по справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), стягувач ОСОБА_2 ,-

В С Т А Н О В И В:

17 лютого 2021 ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Перчик В.О., стягувач – ОСОБА_2 , в якій просить суд:
- визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ Перчика В.О. щодо не зняття арешту з всього нерухомого майна ОСОБА_3 під час прийняття постанови про закінчення виконавчого провадження №36846528 щодо примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року у справі №1519/2-748/11;
- зобов`язати державного виконавця Другого Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ Перчика В.О. або іншу уповноважену посадову особу Другого Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ (м. Одеса) зняти арешт з усього нерухомого майна ОСОБА_3 (номер запису обтяження – 1617334), який був накладений у виконавчому провадженні №36846528 щодо примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року справі №1519/2-748/11.
В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилається на те, що на 19.03.2012 Малиновським районним судом м. Одеси було винесено рішення по справі №1519-2/748/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданих внаслідок ДТП, яким було стягнуто з ОСОБА_3 21 522,55 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 12.01.2017, виданого Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 є спадкоємицею другої черги за законом, 15.06.2017 вона звернулась до Другої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_1 було відмолено, у зв`язку з наявністю арешту на спадкове майно, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №в-8/813, виданої Другим Приморського відділу ДВС Одеського МУЮ, щодо примусового виконання виконавчого листа №1519/2-748/11. Під час закінчення виконавчого провадження державним виконавцем не було знято арешт з майна боржника. У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулась до суду з даною скаргою на бездіяльність державного виконавця.
Представник Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі ПМУЮ (м. Одеса) просив в задоволенні скарги відмовити, посилаючись на те, що виконавчий документ було повернуто стягувачові без фактичного виконання, що не передбачало зняття накладеного в межах виконавчого провадження арешту, скаржник не є боржником за виконавчим провадженням, тому відповідні дії державного виконавця є правомірними й не порушують прав скаржника.
Представник стягувача ОСОБА_2 – адвокат Дьяков В.О. заперечував проти задоволення скарги в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року справі №1519/2-748/11 не виконане, а тому немає правових підстав для скасування арешту.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року в задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Яковенко О.В. в інтересах  ОСОБА_1  просить скасувати ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1  на бездіяльність державного виконавця в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Справи розглядаються без участі учасників провадження за наявності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи та за відсутності заяви (заяв) про відкладення розгляду справи.
ОСОБА_1 про розгляд справи також неодноразово належним чином та завчасно сповіщалась, за відомими суду адресами місця її проживання, однак поштова кореспонденція разом із судовими повістками про виклик до суду поверталась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
 
Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.
У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Згідно зі ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки.
На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_1 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язана цікавитись відомим їй провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.
Крім того, 03 січня 2023 року судову повістку про виклик до суду було направлено на електронну адресу представника ОСОБА_1 – адвоката Яковенка О.В., яка вказана ним особисто в апеляційній скарзі.
Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення – завчасно (ч. ч. 2, 4-5 ст. 128 ЦПК України).
Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.
Отже, для вручення повісток закон передбачає альтернативні способи комунікації.
Верховний Суд в постанові від 30.11.2022 по справі №759/14068/19 вказав, що якщо учасник надав суду електронну адресу (хоча міг цього і не робити), зазначивши їх у заяві (скарзі), то слід припустити, що учасник бажає, принаймні не заперечує, щоб ці засоби комунікації використовувалися судом. Це, в свою чергу, покладає на учасника справи обов`язок отримувати повідомлення і відповідати на них.
З огляду на це, суд, який комунікує з учасником справи з допомогою повідомлених ним засобів комунікації, діє правомірно і добросовісно. Тому слід виходити з «презумпції обізнаності»: особа, якій адресовано повідомлення суду через такі засоби комунікації, знає або принаймні повинна була дізнатися про повідомлення.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 не надала відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час апеляційного провадження справи, та враховуючи те, що судова повістка була направлена на електронну адресу представника ОСОБА_1 – адвоката Яковенка О.В., яка вказана ним особисто у апеляційній скарзі, апеляційний суд виконав обов`язок щодо повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи, та ОСОБА_1 вважається такою, що своєчасно та належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Клопотань про відкладення судового розгляду чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не надходило.
Про розгляд справи також неодноразово належним чином та завчасно сповіщалась стягувач ОСОБА_2 , за відомими суду адресами місця її проживання, однак поштова кореспонденція разом із судовою повісткою про виклик до суду на 14 лютого 2023 року повернулась до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою».
При цьому, апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 отримувала копію ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу в даній справі, також судову повістку про виклик до суду на 16.02.2022, що свідчить про її обізнаність про наявність в проваджені апеляційного суду даної цивільної справи, та покладає на ОСОБА_2 обов`язок цікавитись рухом справи. За тривалий час перебування справи в проваджені апеляційного суду, а саме з червня 2021 року ОСОБА_2 мала достатньо часу, в разі необхідності, надати суду додаткові докази чи клопотання, та реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї правової позиції по справі.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Сторони по справі про дату судового засіданні повідомленні належним чином та завчасно, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, клопотань про відкладення розгляду справи чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції до суду не надходило.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, відсутність клопотання про відкладення розгляду справи, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату судового засідання учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, та пояснень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. ст. 2, 5 ЦПК України).
Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).
Зазначені конституційні положення відображено також в статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Рішення ECHR у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (п. 40)). У Рішенні ECHR у справі «Войтенко проти України» («Voytenko v. Ukraine») від 29 червня 2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу №1.
Виконання судового рішення є також сферою регулювання статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, встановлено Законом України «Про виконавче провадження».
За статями 1-2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій, визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Згідно із ч. 1 ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів виконавчої служби щодо виконання рішення суду можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку передбаченому законом.
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Матеріалами справи встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_2 .. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 21 522,55 грн в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 2 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, також 51 грн в рахунок сплаченого державного мита та 30 грн в рахунок витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи (а.с. 6).
Постановою головного державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Перчиком В.О. 04 березня 2013 року відкрито виконавче провадження №В-8/813 по виконанню виконавчого листа №1519/2-748/11, який видав Малиновський районний суд м. Одеси 18 жовтня 2012 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 23 603,55 грн. ВП №36846528 (а.с. 7).
Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що відповідно до постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 03.07.2013 за №в-8/813 накладено арешт на все нерухоме майно боржника – ОСОБА_3 (а.с. 13-16).
ІНФОРМАЦІЯ_1 боржник ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 12.01.2017, виданого Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 8).
15 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Другої Одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті брата – ОСОБА_3 (а.с. 12).
В позовній заяві ОСОБА_1 вказує, що у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено у зв`язку із наявністю арешту на спадкове майно, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №в-8/813, виданою Другим Приморським відділом ВДВС Одеського МУЮ щодо примусового виконання виконавчого листа №1519/2-748/11.
31 січня 2020 року представник ОСОБА_1 – адвокат Яковенко О.В. звернувся до Другого Приморського відділу ДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №36846528 про примусове виконання виконавчого листа №1519/2-748/11 (а.с. 17).
Листом №12384 від 12.02.2020 Другого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) було повідомлено, що на примусовому виконанні в Другому Приморському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції перебувало виконавче провадження №36846528 по примусовому виконанню виконавчого листа №1519/2-748/11 від 18.10.2012 Малиновського районного суду м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 23 603,55 грн. В подальшому виконавче провадження було повернуто стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Також повідомлено, що виконавче провадження на даний час знищено за закінчення терміну зберігання (а.с. 18).
З роздруківки АСВП вбачається, що виконавчий лист було повернуто стягувачові 14.10.2013 з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника) (а.с. 52).
09 лютого 2021 року ОСОБА_1 подала до Другого Приморського ВДВС у м. Одесі Південного міжрегіонального управління МЮ (м. Одеса) заяву про зняття арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_3 , який накладений у виконавчому провадженні №36846528 щодо примусового виконання рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 березня 2012 року по справі №1519/2-748/11 (а.с. 21-23).
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця, суд першої інстанції вірно виходив із того, що завершення виконавчого провадження з підстав, визначених п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу стягувачеві) не є підставою для зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки суд першої інстанції в повному обсязі встановив характер спірних правовідносин, належним чином встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих учасниками справи доказам у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги з підстав, викладених у судовому рішенні.
Відповідно до ст. 442 ЦПК України, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Однак, з відповідною заявою про заміну сторони виконавчого провадження ОСОБА_1 до суду не зверталась.
Бажання відшкодувати ОСОБА_2 завдану спадкодавцем ОСОБА_3 шкоду, ОСОБА_1 також не заявляла, із запропонуванням досудового врегулювання спору не зверталася, що свідчить про те, що ОСОБА_1 не має наміру виконувати визначені законодавством обов`язки з відшкодування шкоди.
Відносно посилань ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що після прийняття постанови про повернення виконавчого документу, державним виконавцем в подальшому примусове виконання не здійснюється, у зв`язку із чим арешт майна у завершеному виконавчому провадженні не відповідає вимогам статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент повернення виконавчого документа), колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Так, згідно п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, про відібрання дитини, а також виконавчі документи, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані без участі боржника) (п. 5 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» в чинній редакції).
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків встановлених статтею 22 цього Закону (ч. 5 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу).
Згідно зі ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу) виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення;
2) затвердження судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання;
3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва;
4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню;
5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі;
6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення;
7) визнання боржника банкрутом;
8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом;
9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ;
10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби;
11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку передбаченому ч. 3 ст. 75 цього Закону;
12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини;
13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону;
14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.
Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Отже, відповідно до вимог ч. ч. 1-2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу), на які посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, державний виконавець зазначає про зняття арешту, в постанові про закінчення виконавчого провадження або про повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), а не про повернення виконавчого документа саме стягувачу.
Крім того, частинами 3-5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу) передбачено, що з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У разі наявності письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зносу, пошкодженням або в разі якщо витрати, пов`язані із зверненням на таке майно стягнення, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.
У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Аналіз наведених положень приводить до висновку, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу), виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав неможливості встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника, державному виконавцю і не надано право на зняття арешту з майна боржника.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі №263/1468/17 (провадження №61-31540св18) зазначено, що «у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2020 року в справі №127/2-1421/09 (провадження №61-22895св19) вказано, що «частинами першою та другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаний з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Отже, державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав перешкоджання провадженню виконавчих дій або не здійснення авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, оскільки відповідно до положень статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження не є закінченим». При цьому державним виконавцем винесено постанову не про закінчення виконавчого провадження (стаття 49 наведеного вище Закону), а про повернення виконавчого листа стягувачу (стаття 47 вказаного Закону), а не суду».
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року в справі №137/1649/17 (провадження №61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
Отже, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, в тому числі, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що була чинною на час повернення виконавчого документу) виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (зняття арешту, накладеного на майно боржника).
А як вже було встановлено матеріалами справи виконавчий лист №1519/2-748/11 від 18.10.2012 Малиновського районного суду м. Одеси про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 23 603,55 грн, був повернутий державним виконавцем стягувачу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місце проживання боржника).
Також слід зазначити, що сам по собі факт позбавлення можливості ОСОБА_1 прийняти спадщину, не є підставою для скасування арешту, оскільки рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 березня 2012 року на теперішній час не виконано, чим порушуються основні засади як Конституції України, так і ЦПК України, а також виконавчого провадження, визначені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, стосовно обов`язковості виконання судового рішення.
Тому, доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції, неправильного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.
Таким чином, переглянувши справу в межах заявлених  вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, суд першої інстанції  оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справиі на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та  інтересів  юридичних осіб, суд першої інстанції дійшов вірного та справедливого висновку про відсутність законних підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 ..
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382–384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Яковенка Олександра Володимировича в інтересах  ОСОБА_1  залишити без задоволення, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 23 лютого 2023 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                                          М.М. Драгомерецький   

А.І. Дришлюк

                                                                                                                    Р.Д. Громік