ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
«21» лютого 2023 року
м. Харків
справа № 621/1068/22
провадження № 22ц/818/14/23
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів – Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря – Супрун Я.С.,
учасники справи:
позивачка –  ОСОБА_1 , представник позивачки – ОСОБА_2 ,
відповідач –  ОСОБА_3 , представниця відповідача – ОСОБА_4  
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_3 на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2022 року в складі судді Овдієнко В.В. 
в с т а н о в и в:
У липні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 11 жовтня 2013 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 . У період перебування у шлюбі відповідач набув на підставі посвідченого приватним нотаріусом договору купівлі-продажу від 19 жовтня 2017 року, який зареєстровано в реєстрі за номером № 1943, право приватної власності на квартиру, розташовану за адресою:  АДРЕСА_1 .

Зазначила, що зі змісту пункту 7 вказаного договору вбачається, що 19 жовтня 2017 року нею, як дружиною, письмово висловлена та нотаріально засвідчена заява про надання згоди на купівлю квартири її чоловіком.

Вважала, що в силу закону набута у власність відповідачем у період перебування у шлюбі квартира є об`єктом права спільної сумісної власності дружини та чоловіка (подружжя), тобто її та відповідача.

Однак, відповідач в добровільному порядку не бажає переоформити на неї частину вказаної квартири, внаслідок чого має місце спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Просила визнати за нею право приватної власності на частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у виді судового збору у розмірі 992,40 грн.

Заочним рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 – задоволено; визнано за  ОСОБА_1  право власності на частку квартири АДРЕСА_2 ; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 992,40 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 21 грудня 2022 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення – залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним рішенням ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, в якій просив заочне рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що, ухвалюючи судове рішення, суд неповно з`ясував обставини, що мають суттєве значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, не надав належної оцінки доказам у справі. Зокрема, не звернув увагу на те, що спірну квартиру він придбав за свої особисті кошти, які отримав від продажу частки в квартирі АДРЕСА_3 . Зазначена частка належала йому особисто на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 1998 року та свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 07 жовтня 1994 року. Вказав, що продаж частки в квартирі відбулось 10 липня 2017 року та через три місяці після продажу він придбав спірну квартиру, тобто саме за кошти, які отримав від продажу належної йому частки в квартирі. В момент придбання квартири він дійсно перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , але жодної копійки на її придбання не витрачено ані з сімейного бюджету, ані з особистих коштів дружини. Вважав, що позивачка не надала суду жодного доказу її особистої участі, доказів придбання спірної квартири за сімейні кошти, а свої позовні вимоги обґрунтувала виключно періодом придбання спірної квартири. Вказав, що він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання спірної квартири його особистою власністю. 

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

13 січня 2023 року до суду апеляційної інстанції надійшли письмові пояснення від представника позивачки, в яких він виклав заперечення на апеляційну скаргу. Зокрема, зазначив, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя відповідач не спростував. Вважав, що відповідач не довів, що саме ті гроші, які він отримав від продажу його квартири, витрачені на придбання спірної квартири. Спірну квартиру придбано в інтересах сім`ї, а згода на придбання спірної квартири, надана позивачкою, підтверджує, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя. Виручені від продажу квартири кошти ОСОБА_3 не обліковувалися на банківських рахунках. Між реалізацією його квартири та купівлею спірної квартири пройшло близько двох місяців, тому не можна однозначно стверджувати, що спірну квартиру придбано саме за особисті кошти ОСОБА_3 , а не за сімейні кошти. Можна припустити, що особисті кошти ОСОБА_3 витратив на інші особисті цілі та потреби. Відповідачка, будучи пенсіонеркою, працювала неофіційно та мала стабільний дохід. Просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги та розглядати справу в суді апеляційної інстанції без участі позивачки та її представника.

До суду апеляційної інстанції учасники справи, будучи повідомлені завчасно належним чином про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Клопотань про відкладення розгляду справи не надали.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 необхідно задовольнити, заочне рішення суду – скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, й вони мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У спірних правовідносинах цю презумпцію не спростовано.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 11 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб (а.с.8).

19 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_6 , та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавець за договором передає квартиру у власність покупця, а покупець приймає у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (колишнє - АДРЕСА_4 .

Як вбачається з пунктів 3, 4 цього договору продаж квартири, за домовленістю сторін, визначається за 160 800,00 грн, які покупець сплатив, а ОСОБА_6 прийняла для ОСОБА_5 до підписання цього договору. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру і майнових претензій один до одного не мають. Вартість квартири згідно звіту про оцінку майна становила 160 800,00 грн.

Пунктом 7 цього договору передбачено, що заява про надання згоди дружиною покупця на купівлю квартири висловлена письмово та нотаріально посвідчена 19 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. за реєстраційним номером № 1942 (а.с.9).

19 жовтня 2017 року відповідні відомості внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.10).

До заяви про перегляд заочного рішення ОСОБА_3 надав копію договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 , яка діє від імені ОСОБА_8 . За умовами цього договору ОСОБА_3 передав у власність частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_3 , а покупець (в особі представника) приймає у власність вищевказане нерухоме майно та сплачує за нього обговорену грошову суму.

Відповідно до пункту 2 цього договору відчужувана за цим договором частка квартири у праві спільної часткової власності належить продавцю наступним чином:
- 1/3 частка – на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 07 жовтня 1994 року згідно з розпорядженням від 07 жовтня 1994 року за номером № 28620, реєстраційний номер 3-94-35358. Дублікат виданий Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 28 лютого 1996 року, зареєстрований в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 05 квітня 1996 року за реєстровим номером № П-3-6839; договору про визначення розміру часток, посвідченого Єніною Л.В., ПН ХМНО ХО, 10 липня 2017 року за реєстровим номером № 614;
Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 липня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941648163101, номер запису про право власності 21318726.
       
- 1/6 частка – на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою 28 січня 1998 року за реєстровим номером № 3-427, номер спадкової справи 64/98, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 06 лютого 1998 року за реєстровим номером № ПЗ-6839.
Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 липня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941648163101, номер запису про право власності 21318670.

Пунктом 3 цього договору передбачено, що цей продаж за домовленістю сторін вчинено за суму 313 150,00 грн, які продавець одержав від покупця повністю до підписання цього договору. Ціна, зазначена в цьому пункті, відповідає дійсним намірам. Сторони підтверджують факт повного розрахунку за цю частину квартири та стверджують, що розрахунки між ними проведено з дотриманням вимог чинного законодавства.

Як вбачається із звіту про оцінку майна, ідентифікатор за базою ФДМУ 1923062_12062017_4931, оціночна вартість об`єкта оцінки, отримана в результаті оцінки, а саме вищевказаної частки квартири складає без ПДВ суму 313 150,00 грн (а.с.61).

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 посилався на те, що саме за ці кошти ним була придбана спірна квартира.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 569/13242/14-ц.

Стаття 41 Конституції України гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції»).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу № 1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 534/1017/20.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, (провадження № 61-15462св18), а також у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі № 676/4308/21 (провадження № 61-7301св22).

Подібні правила викладені також у частині першій статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 грудня 2022 року у справі № 330/1569/19.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Верховний Суд виходить з того, що у справах про поділ спільного майна подружжя необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи 11 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, в період якого 19 жовтня 2017 року придбано спірну квартиру.

Спростовуючи поширення правового режиму спільного сумісного майна на квартиру, ОСОБА_3 послався на те, що спірну квартиру він придбав 19 жовтня 2017 року за свої особисті кошти, які отримав від продажу частки в квартирі АДРЕСА_3 .

При цьому, зі змісту договору купівлі-продажу від 10 липня 2017 року вбачається, що відчужувана за цим договором частка квартири АДРЕСА_3 у праві спільної часткової власності належить продавцю наступним чином:
- 1/3 частка – на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 07 жовтня 1994 року згідно з розпорядженням від 07 жовтня 1994 року за номером № 28620, реєстраційний номер 3-94-35358. Дублікат виданий Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 28 лютого 1996 року, зареєстрований в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 05 квітня 1996 року за реєстровим номером № П-3-6839; договору про визначення розміру часток, посвідченого Єніною Л.В., ПН ХМНО ХО, 10 липня 2017 року за реєстровим номером № 614;
Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 липня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941648163101, номер запису про право власності 21318726.
       
- 1/6 частка – на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Сьомою Харківською державною нотаріальною конторою 28 січня 1998 року за реєстровим номером № 3-427, номер спадкової справи 64/98, зареєстрованого в Державному комунальному підприємстві Харківського міського бюро технічної інвентаризації 06 лютого 1998 року за реєстровим номером № ПЗ-6839.
Право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 липня 2017 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 941648163101, номер запису про право власності 21318670.

Тобто, частка в проданій 10 липня 2017 року квартирі АДРЕСА_3 належала ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності задовго до реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 , зокрема 1/3 частка – з 07 жовтня 1994 року, а 1/6 частка – з 28 січня 1998 року.

Продаж 10 липня 2017 року частки в квартирі АДРЕСА_3 за суму 313 150,00 грн, та придбання 19 жовтня 2017 року квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (колишнє - АДРЕСА_4 ) за 160 800,00 грн свідчить про придбання спірної квартири за особисті кошти ОСОБА_3 . Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_3 спростував презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу. При цьому, колегія суддів бере до уваги не лише проміжок часу, який пройшов між продажем та придбанням нерухомого майна, зокрема, три місяці і 9 днів, а також вартість реалізованої квартири, яка більша придбаної квартири і те, що сторони є пенсіонерами, у яких єдиний дохід існування – їхні пенсії.

Посилання позивачки у письмових поясненнях на те, що позивачка, будучи пенсіонеркою, працює неофіційно, має інший дохід, тому спірна квартира придбана за сімейні кошти, судова колегія не бере до уваги, оскільки будь – яких доказів на підтвердження іншого доходу позивачки як до суду першої інстанції, так і до суду апеляційної інстанції нею не надано.

Доводи позивачки в письмових поясненнях щодо того, що спірну квартиру придбано в інтересах сім`ї, є згода позивачки на придбання спірної квартири, тому спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя спростовуються доказами придбання спірної квартири відповідачем за його особисті кошти. Зокрема, це договір купівлі – продажу частки квартири відповідача від 10 липня 2017 року, про який було відомо суду першої інстанції ще при розгляді заяви про перегляд заочного рішення, копія якого долучалася до заяви. Так, в заяві про перегляд заочного рішення представниця відповідача вказала, що відповідач придбав спірну квартиру за власні кошти. При цьому надав до суду першої інстанції копію договору купівлі – продажу частки квартири, яка належала йому на праві спільної часткової власності. Також зазначив, що ОСОБА_1 добре було відомо про продаж ним його частки квартири, яка належала йому на праві спільної часткової власності ( а. с. 57-59).

До тверджень позивачки в письмових поясненнях щодо того, що виручені від продажу квартири кошти ОСОБА_3 не обліковувалися на банківських рахунках, тому неможливо відстежити їхню долю, а відповідач, враховуючи, що проміжок часу від реалізації своєї квартири до придбання спірної квартири досить великий, міг витратити ці кошти на свої особисті цілі та потреби, судова колегія відноситься критично, оскільки, по - перше, це є припущенням позивачки, яке не підтверджено жодним доказом, а по - друге, квартира, яка належить йому на праві спільної часткової власності він продав за більшу суму ніж придбав спірну квартиру. 

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позову.
За таких обставин заочне рішення суду підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, тому судовий збір за подачу апеляційної скарги в розмірі 1488,60 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 .
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381, 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 – задовольнити.
Заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 25 жовтня 2022 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частку квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1488,60 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова 

Повний текст постанови складено 21 лютого 2023 року.