ОКРЕМА ДУМКА
Судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Краснощокова Є. В.
 
01 лютого 2023 року
м. Київ
 
справа № 285/533/19
провадження № 61-10554св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:  головуючого - Крата В. І., суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач), зокрема, касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнив частково. Постанову Житомирського апеляційного суду від 06 квітня 2021 року в частині задоволення позову акціонерного товариства «Альфа-Банк» до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення та в частині стягнення з них судових витрат скасував, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 грудня 2020 року в частині відмови в задоволенні вказаних позовних вимог змінив, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
У справі, що переглядається, АТ «Альфа-Банк» пред`явило позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та, як наслідок, виселення відповідачів з житлового будинку, який є предметом іпотеки.
Суди встановили, що 22 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та 
ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 287/1-463, за умовами якого відповідачка отримала кредитні кошти в розмірі 180 000 грн для купівлі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з кінцевим терміном повернення до 21 травня 2027 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони 22 травня 2007 року уклали іпотечний договір №1, за яким відповідачка передала в іпотеку банку вказаний житловий будинок.
За змістом договору купівлі-продажу від 18 травня 2007 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_6 спірний житловий будинок за 212 000 грн. При цьому в договорі сторони встановили такий порядок розрахунку за нерухоме майно: 32 000 грн продавець отримала від покупця до підписання договору, а 180 000 грн продавець отримає після одержання покупцем кредиту в АКБ «Укрсоцбанк», але не пізніше 23 травня 2007 року.
ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, в зв`язку з чим станом на 22 березня 2016 року заборгованість за кредитним договором становила 725 039,01 грн. Заборгованість у вказаному розмірі стягнута з позичальника на користь банку заочним рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 14 грудня 2016 року в справі № 285/1593/16-ц, яка не погашена.
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 мають п`ятеро дітей: ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , проте фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 18 травня 2020 року у житловому будинку по АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , проте в будинку ніхто двері не відчинив. Вікна в будинку вибиті, присадибна ділянка занедбана. Зі слів сусіда ОСОБА_11 у вказаному будинку ніхто не проживає понад два роки.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що основною обставиною, яку слід було з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано будинок, який є предметом іпотеки, за кредитні кошти. Саме від цього залежить можливість виселення відповідачів з іпотечного житла без надання їм іншого жилого приміщення. З урахуванням умов договору купівлі продажу (не проведення розрахунку в день купівлі), умов кредитування (цільового призначення кредитних коштів), а також відсутності доказів того, що за рахунок кредитних коштів була придбана якась інша нерухомість, апеляційний суд уважав, що будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний за кредитні кошти.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей, посилалась на те, що:
житловий будинок по АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей, у якому вони тривалий час проживають, у зв`язку з чим виселення відповідачів з такого житлового приміщення не відповідатиме принципу пропорційності, порушуватиме баланс інтересів сторін спору та не буде необхідним у демократичному суспільстві;
спірна нерухомість придбана не тільки за кредитні кошти, а й частково за власні кошти відповідачки.
Верховний Суд зазначив, що ОСОБА_1 у судах попередніх інстанцій, а також у касаційній скарзі наполягає на тому, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним житлом відповідачки та її неповнолітніх дітей. Вказувала, що разом з неповнолітніми дітьми тимчасово не проживає в спірному житловому будинку з огляду на його незадовільний технічний стан, проте має намір здійснити ремонтні роботи та користуватися саме цим житлом.
Оскільки тимчасове непроживання ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей в будинку за адресою: АДРЕСА_1 не є добровільним звільненням житла на вимогу іпотекодержателя в розумінні закону, а також не свідчить про відмову відповідачів від права користування житловим будинком, в якому вони зареєстровані, та права власності на нього, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що тимчасове непроживання ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей в будинку, який є предметом іпотеки, не є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову банку про їх виселення, яке є прямо передбаченим статтею 109 ЖК України та статтею 40 Закону України «Про іпотеку» наслідком звернення стягнення на предмет іпотеки.
Разом із тим Верховний Суд зробив висновок, що частина друга статті 109 ЖК України встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Колегія суддів, з урахуванням висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 760/22929/15-ц (провадження 
№ 61-6000св19), зазначила, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що з урахуванням установлених цим же судом обставин придбання спірного житла частково за кредитні кошти та частково за особисті кошти іпотекодавця, відсутні підстави для задоволення позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про їх виселення без надання іншого житлового приміщення, що є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції в цій частині.
Отже, Верховний Суд по суті погодився з висновком апеляційного суду, що основною обставиною, яку слід було з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи придбано будинок, який є предметом іпотеки, за кредитні кошти, від чого залежить можливість виселення відповідачів з іпотечного житла без надання їм іншого жилого приміщення. Проте з огляду на помилкову оцінку цієї обставини при застосуванні частини другої статті 109 ЖК України, зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову АТ «Альфа-Банк» про виселення ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 без надання іншого житлового приміщення.
Не можу погодитись із зазначеним з таких мотивів.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Аналогічні за змістом положення містяться й у частині третій статті 109 ЖК України.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц (провадження № 61-17888св19) зроблено висновок, що:
«стаття 109 ЖК Української РСР не може беззаперечно використовуватись боржниками проти законних вимог кредиторів про виселення у всіх випадках, коли предметом іпотеки були житлові приміщення призначені для постійного або тимчасового проживання, оскільки зазначена норма спрямована на регулювання суспільних відносин, коли виселення відбувається з єдиного житла боржника і не може бути застосована, коли боржник має декілька місць, придатних для проживання. 
Дія статті 109 ЖК Української РСР спрямована на захист житлових прав фізичних осіб, які мають лише єдине місце постійного проживання. Встановлення в іншій справі обставин про те, що у відповідача є інше постійне місце проживання, в якому він проживає, дає підстави для його виселення із садового будинку без надання іншого житлового приміщення, оскільки частина друга статті 109 ЖК України не може бути підставою для відмови у виселенні особи, що має більше одного місця проживання і не може бути підставою для звуження правомочностей власника».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 209/2032/14-ц (провадження № 61-9059св21) зазначено, що:
«частиною другою статті 109 ЖК Української РСР врегульовано правовідносини при відсутності в особи, яка підлягає виселенню на законних підставах із займаного іпотечного житлового приміщення, іншого житла у власності або користуванні. Гарантія надання іншого постійного житлового приміщення поширюється на осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним об`єктом житлової нерухомості, що перебуває у їхній власності або користуванні. За наявності в особи у власності іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню з іпотечного житла без надання іншого житлового приміщення, оскільки така особа в результаті виселення не стає безхатченком, у неї відсутня потреба у забезпеченні житлом. Отже, відсутні підстави вважати, що на таку особу буде покладено надмірний тягар. 
У постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, яка прийнята після подання касаційної скарги, Верховний Суд зазначив, що для вирішення питання щодо визнання колишніх власників предмету іпотеки такими, що втратили право користування майном (наслідок виселення), необхідно встановити чи проживають та користуються відповідачі спірним майном, чи мають вони інше житло, оцінити доводи щодо співмірності втручання у право на мирне володіння майном з дотриманням балансу між правами учасників спору. Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на обставини справи, не врахував, що суд першої інстанції безпідставно керувався висновками про застосування норм права, які викладені у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-1484цс15, від 
22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц, оскільки зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що житло, з якого мали бути виселені відповідачі, було єдиним житлом. Переглядаючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції не надав оцінки наявній у матеріалах справи копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій міститься інформація про належність відповідачці ОСОБА_1 на праві власності житлової нерухомості: однокімнатної квартири у АДРЕСА_4 , житлового будинку у АДРЕСА_5 (т. 1, а. с. 56-58). Отже апеляційний суд не встановив обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності ОСОБА_1, придатності цих об`єктів до проживання та неправильно застосував положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР».
Отже, призначення правила про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбаченого у частині другій статті 109 ЖК України, є захист житлових прав осіб, для яких житло, з якого вони підлягають виселенню, у тому числі у зв`язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, є єдиним, що перебуває у їх власності або користуванні. Тому за встановлення наявності в особи іншого (інших) об`єкту житлової нерухомості, яким вона має право безперешкодно користуватись, така особа може підлягати виселенню без надання іншого житлового приміщення, а вказана гарантія забезпечення житлом не підлягає застосуванню. Відповідно, у такому випадку обставини придбання предмету іпотеки, на яке звертається стягнення, не мають правового значення.
Вказане не суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 
21 вересня 2022 року в справі № 760/22929/15-ц (провадження № 61-6000св19), оскільки за обставин наведеної справи відповідачі постійно проживали в спірній квартирі, а позивач не посилався на наявність у відповідачів іншого житла, придатного для постійного проживання.
У справі, що переглядається:
основною обставиною, яку слід було з`ясувати при розгляді цієї справи, є те, чи наявне у відповідачів інше (інші) придатне житло, яким вони мають право безперешкодно користуватись;
апеляційний суд, ухвалюючи рішення про задоволення позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей про їх виселення без надання іншого житлового приміщення, врахував, що вона разом із дітьми переїхала на проживання до ОСОБА_7 (чоловіка) за іншою адресою та у спірному житловому будинку відповідачі не проживають;
суди не встановили, чи є це інше житло таким, у якому відповідачі можуть та мають право постійно проживати, а апеляційний суд не перевірив доводи ОСОБА_1 , що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 є єдиним житлом її та неповнолітніх дітей, в якому вони тимчасово не проживають.
Тому колегії суддів слід було постанову апеляційного суду в частині задоволення позову АТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 та її неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення скасувати, з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суддя                                                                             Є. В. Краснощоков