ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 січня 2023 року                                                                         Справа №906/31/22 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії: 
Головуючий суддя                          Мельник О.В.
суддя                                                  Олексюк Г.Є. 
суддя                                                  Гудак А.В. 
при секретарі судового засідання Стафійчук К.В.
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Прокопчука Василя Михайловича на рішення Господарського суду Житомирської області від 08.11.2022 у справі №906/31/22 (суддя Соловей Л.А., повний текст рішення складено 16.11.2022)
за позовом фізичної особи-підприємця Прокопчука Василя Михайловича 
до Піщівської сільської ради
про визнання відмови в поновленні договорів оренди незаконною, скасування рішення ради та визнання договорів оренди землі укладеними 
за участю представників: 
позивача - не з`явився,
відповідача - не з`явився

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 08.11.2022 року у позові фізичної особи-підприємця Прокопчука Василя Михайловича до Піщівської сільської ради про визнання відмови в поновленні договорів оренди незаконною, скасування рішення ради та визнання договорів оренди землі укладеними - відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що сторони даного спору не досягли згоди щодо поновлення договорів оренди землі на нових запропонованих орендарем умовах в порядку, передбаченому ч.1-5 ст.33 Закону України "Про оренду землі", що означає припинення переважного права орендаря на поновлення договорів відповідно до ч.4 ст.33 цього ж  Закону.
Крім того, посилаючись на практику Верховного Суду, суд звернув увагу, що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що орендодавець прийняв рішення щодо відмови у продовженні дії договорів оренди земельних ділянок, використовуючи повноваження власника земельної ділянки у відповідності до ст.317 ЦК України, ст.4 Закону "Про оренду землі". 
Враховуючи викладене, а також не доведення позивачем  обставин щодо невідповідності рішення Піщівської сільської ради №761/10-21 від 22.11.2021 актам чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідач, приймаючи вказане рішення, діяв в межах власних повноважень та у спосіб, визначений законом, та, у зв`язку з цим, про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання незаконної відмови в поновленні договорів оренди, скасування рішення сільської ради та визнання укладеними договорів оренди землі.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Північно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Житомирської області від 08.11.2022 року скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.
Мотивуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що на двох сесіях сільської ради так і не було прийнято рішення про поновлення договору оренди чи відмову в поновленні договору оренди. З огляду на вказане, апелянт вважає, що відсутнє ствердне рішення сесій сільської ради щодо відмови у поновленні договорів, а сільський голова всупереч Закону, перебрав на себе повноваження ради щодо прийняття рішень і своїм листом від 16.12.2021 року незаконно відмовив орендарю в поновленні договору. 
Також скаржник не погоджується з висновком суду, що переважне право на оренду, не може домінувати над правом власника земельної ділянки щодо розпорядження нею на власний розсуд, оскільки він як орендар орендував водний об`єкт на земельній ділянці, а не саму земельну ділянку, а тому таке правило може стосуватись лише землі. 
Крім того, вказує на порушення судом першої інстанцій процесуальних норм при прийнятті рішення, а саме неповідомлення судом скаржника про розгляд справи, що призвело до порушення його процесуальних прав як позивача, зокрема, можливість доведення підставності своїх позовних вимог. 
У відповідності до ст.263 ГПК України відповідач також подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що господарський суд у даній справі дійшов до вмотивованого висновку про відсутність волі орендодавця на поновлення строку дії договорів оренди земельних ділянок та дотримання орендодавцем приписів ст.33 Закону України "Про оренду землі". Відтак, вважає доводи апеляційної скарги необґрунтованими та безпідставними, а тому просить суд залишити рішення суду першої інстанції без змін. 
У судове засідання, що відбулося 31.01.2023 року, сторони не забезпечили явку повноважних представників, хоча належним чином повідомлялись про розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу просив розгляд справи проводити за відсутності свого представника. 
При цьому, позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи, у якому просить перенести судове засідання, у зв`язку зі своєю хворобою та хворобою його представника у справі, оскільки вважає їх присутність обов`язковою. Однак будь-яких доказів у підтвердження вказаних обставин до клопотання не додано.
Розглядаючи подане клопотання, колегія суддів зазначає, що за змістом ч.1 ст.202 ГПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Відповідно до п.2 ч.2 ст.202 ГПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема, з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Колегія суддів звертає увагу, що норми чинного законодавства не обмежують представництво сторін конкретними особами, відтак, у позивача була можливість забезпечити участь іншого представника, для захисту своїх прав, при розгляді даної справи.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визначено, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
У п.35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" ("Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 вказано, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.
Враховуючи наведене, зважаючи, що в порушення приписів ст.74, 76-77 ГПК України, апелянтом не наведено та не подано жодного доказу на підтвердження обставин вказаних у клопотанні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення та відкладення розгляду справи. З огляду на вказане, приймаючи до уваги ст.269, 273 ГПК України про межі та строки перегляду справ в апеляційній інстанції, враховуючи, що явка учасників справи в судове засідання обов`язковою не визнавалася, а також те, що правові позиції сторін викладені в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу, і про їх зміну сторони будь-яких заяв або клопотань не подавали, суд визнав за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши апеляційну скаргу в межах вимог та доводів наведених в них, відзив на апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 21.11.2006 між Новоград-Волинською районною державною адміністрацією (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Прокопчуком Василем Михайловичем  (орендар) укладено договір оренди землі (т.1, а.с.11-14), згідно п.1, 2 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку водного фонду площею 6,9243 га з кадастровим номером 1824084800:03:000:0003 для риборозведення на території Повчинської сільської ради (за межами населеного пункту) Новоград-Волинського району Житомирської області. 
Крім того, 21.11.2006 між Новоград-Волинською районною державною адміністрацією (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Прокопчуком Василем Михайловичем  (орендар) також укладено договір оренди землі (т.1, а.с.21-27), за умовами п.1, 2 якого орендодавець надає, а орендар приймає у строкове платне користування земельну ділянку водного фонду площею 6,3008га з кадастровим номером 1824085200:03:002:0013 для риборозведення на території Середньодеражнянської сільської ради (за межами населеного пункту) Новоград-Волинського району Житомирської області.
Згідно з п.7 договорів оренди землі від 21.11.2006, договір укладено на 15 років. Після закінчення строку договору оренди орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 20 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
У відповідності до Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №276893178 (т.1, а.с.20) та №276992567 (т.1, а.с.32) за ФОП Прокопчуком М.В. зареєстровано 21.11.2006 право оренди земельної ділянки площею 6,3008 га з кадастровим номером 1824085200:03:002:0013  та 6,9243 га з кадастровим номером 1824084800:03:000:0003.
Розпорядженням Новоград-Волинської районною державною адміністрацією №192 від 22.03.2007 надано ФОП Прокопчуку В.М. водний об`єкт загальною площею 13,2251 га, в тому числі на території Повчинської сільської ради - 6,9243га, Середньодеражнянської сільської ради - 6,3008га, в оренду строком на термін дії договору оренди земель водного фонду для риборозведення (т.1, а.с.33).
На виконання вказаного розпорядження, 17.12.2007 між Новоград-Волинською районною державною адміністрацією (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Прокопчуком Василем Михайловичем (орендар) укладено договір оренди водних об`єктів загальнодержавного призначення (т.1, а.с.34-35), відповідно до п.1 якого орендодавець надає в оренду, а орендар приймає в строкове платне користування на умовах оренди водний об`єкт на території Повчинської та Середньодеражнянської сільських рад загальною площею 13,2251 га, в тому числі під водою 13,2251 га, для риборозведення. Термін дії договору 14 років 6 місяців (п.1.3. договору).
За актом приймання-передачі  від 17.12.2007 ФОП Прокопчуку В.М. передано водний об`єкт загальною площею 13,2251 га для рибогосподарських потреб (т.1, а.с.36).
08.09.2021 ФОП Прокопчук В.М. звернувся до Піщівського сільського голови з клопотаннями  щодо поновлення договорів оренди землі від 21.11.2006 загальною площею 6,3008 га з кадастровим номером 1824085200:03:002:0013 та 6,9243 га з кадастровим номером 1824084800:03:000:0003, розташованих за межами населеного пункту с.Велика Деражня на території Піщівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області для рибогосподарських потреб (т.1, а.с.45-46).
26.10.2021 відбулось пленарне засідання сесії 9 сесії депутатів Піщівської сільської ради, до порядку денного було включено питання проведення аналізу положень проектів договорів оренди землі площею 6,3008 га та 6,9243 га з розташованим на ній водним об`єктом на відповідність законодавству та інтересам орендодавця, надання згоди на укладення договорів оренди (т.1, а.с.50-51), за результатами якого рішення про надання згоди на укладення договорів оренди прийнято не було.
08.11.2021 позивач повторно звернувся до Піщівської сільської ради з листом-повідомленням про продовження розгляду питання про поновлення вказаних договорів оренди землі від 21.11.2006 (т.1, а.с.52).
За наслідками розгляду клопотання позивача 22.11.2021 Піщівською сільською радою прийнято рішення №761/10-21 про виключення водного об`єкта (ставка) за межами села Велика Деражня, розташованого на земельних ділянках комунальної власності (кадастрові номери 1824085200:03:002:0013 та 1824084800:03:000:0003), та земельних ділянок комунальної власності площею 6,3008 га з кадастровим номером 1824085200:03:002:0013 та 6,9243 га з кадастровим номером 1824084800:03:000:0003, на яких розташований водний об`єкт за межами села Велика Деражня, з об`єктів комунальної власності, що передаються в оренду на відплатній (комерційній) основі з моменту закінчення поточних договорів оренди та в подальшому для використання цього майна для власних потреб Піщівської сільської територіальної громади (т.1, а.с.54-55).
Листом від 16.12.2021 Піщівська сільська рада повідомила позивача про закінчення орендних правовідносин, а також зазначила про необхідність звільнення об`єкта оренди від належного орендарю майна в місячний строк з дня отримання повідомлення (т.1, а.с.53).
Позивач вважаючи, що відповідачем порушено його переважне право на укладення договору оренди землі на новий строк звернувся з даним позовом до суду.  
Аналізуючи встановлені обставини справи та надаючи їм оцінку в процесі апеляційного перегляду колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Частиною 1 ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється, зокрема, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки.
Законом України "Про оренду землі" визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.
Статтею 1 Закону України "Про оренду землі" передбачено, право оренди земельної ділянки - це строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності, засноване на договорі.
Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону (п.5   ст.126 ЗК України).
Згідно ч.2 ст.4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом
Статтею 13 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Отже, зміст прав та обов`язків, що виникають в орендодавця та орендаря земельної ділянки, порядок їх реалізації та виконання опосередковуються договором оренди землі. Зокрема, на підставі договору в орендодавця виникає обов`язок передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а в орендаря обов`язок використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства та сплачувати орендну плату в порядку і розмірі, встановленому договором або законом.
Статтею 31 Закону України "Про оренду землі" визначено, зокрема, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.
Як вбачається з матеріалів справи, 21.11.2006 між Новоград-Волинською районною державною адміністрацією (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем Прокопчуком Василем Михайловичем  (орендар) укладено договори оренди земельних ділянок водного фонду (площею 6,9243 га з кадастровим номером 1824084800:03:000:0003 та площею 6,3008га з кадастровим номером 1824085200:03:002:0013) для риборозведення. 
Умовами п.7 договорів оренди землі від 21.11.2006 визначено, договір укладено на 15 років. Після закінчення строку договору оренди орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 20 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.
Правове регулювання поновлення договору оренди землі, визначено положеннями статті 33 Закону України "Про оренду землі". 
Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1-5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми).
При цьому, як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі №903/1030/19, частини 1-5 та 6 статті 33 вказаного Закону встановлюють загальне та спеціальне правила продовження орендних правовідносин.
У даній справі позивач звернувся з позовом про поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених ч.1-5 ст.33 Закону України "Про оренду землі", які встановлюють загальні правила продовження орендних правовідносин.
Згідно з ч.1-3 ст.33 Закону України "Про оренду землі", після закінчення строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до закінчення строку дії договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніш як за один місяць до закінчення строку дії договору оренди землі. До листа-повідомлення про укладення договору оренди землі на новий строк орендар додає проект договору.
Відповідно до ч.4, 5 ст.33 Закону України "Про оренду землі" при поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. 
Орендодавець у місячний строк розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом договору оренди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і в разі відсутності заперечень укладає договір оренди. У разі оренди земель державної та комунальної власності укладення договору здійснюється на підставі рішення органу, уповноваженого здійснювати передачу земельних ділянок у власність або користування згідно із статтею 122 Земельного кодексу України. За наявності заперечень орендодавця щодо укладення договору оренди землі на новий строк орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.
Для застосування положень ч.1-5 ст.33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти:
1) орендар належним чином виконує свої обов`язки за договором;
2) орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк;
3) до листа-повідомлення орендар додав проект договору;
4) орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень і своє рішення.
Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, передбачена у наведеній нормі, можлива лише за умови дотримання встановлених такою нормою процедури та строків, і для продовження договірних відносин необхідно волевиявлення на це сторін договору, досягнення ними згоди щодо продовження договору із застосуванням переважного права орендаря на продовження договору оренди, у тому числі на змінених умовах (частина 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі").
Відтак, у контексті поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частинами 1-5 статті 33 Закону України "Про оренду землі", необхідно зауважити, що умови такого договору можуть бути змінені, але лише за згодою сторін, а недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору призводить до припинення переважного права орендаря. Тобто орендар не може вимагати поновлення договору оренди землі на інших неузгоджених сторонами умовах.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 909/1213/17.
Як вбачається з матеріалів справи, 08.09.2021 ФОП Прокопчук В.М. звернувся до Піщівського сільського голови з клопотаннями  щодо поновлення договорів оренди землі від 21.11.2006 (т.1, а.с.45-46). 
Листом №980 (т.1, а.с.49) відповідач повідомив позивача, що на пленарному засіданні сесії 9 сесії депутатів Піщівської сільської ради рішення про надання згоди на укладення договорів оренди прийнято не було.
08.11.2021 позивач повторно звернувся до Піщівської сільської ради з листом-повідомленням про продовження розгляду питання про поновлення вказаних договорів оренди землі від 21.11.2006 (т.1, а.с.52).
За наслідками розгляду клопотання позивача 22.11.2021 Піщівською сільською радою прийнято рішення №761/10-21 про виключення водного об`єкта (ставка) та земельних ділянок з об`єктів комунальної власності, що передаються в оренду на відплатній (комерційній) основі з моменту закінчення поточних договорів оренди та в подальшому для використання цього майна для власних потреб Піщівської сільської територіальної громади (т.1, а.с.54-55).
Листом від 16.12.2021 Піщівська сільська рада повідомила позивача про закінчення орендних правовідносин, а також зазначила про необхідність звільнення об`єкта оренди від належного орендарю майна в місячний строк з дня отримання повідомлення (т.1, а.с.53).
Враховуючи відсутність в матеріалах справи примірників договорів оренди, які орендар долучав до вказаних клопотань та просив поновити, колегія суддів позбавлена можливості порівняти редакції пропонованих договорів оренди та договорів оренди 2006 року. 
При цьому, оцінюючи та аналізуючи зміст клопотань та заяви про поновлення договорів оренди, зокрема, перелік додатків, які в них вказані (копія договору оренди землі від 21.11.2006 зі змінами), а також враховуючи редакцію договору оренди, викладену в позовній заяві (т.1, а.с.111-119), апеляційним судом встановлено, що запропоновані орендарем умови договору не є ідентичними, які викладені в договорах оренди 2006 року, зокрема, відмінною є пропозиція щодо строку дії договору (замість 15 років орендар має намір продовжити договір на термін 7 років). 
Істотними умовами договору оренди землі є, зокрема, строк дії договору оренди (ч.1 ст.15 Закону України "Про оренду землі").
Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1 ст.631 ЦК України). 
Отже, з урахуванням ч.1 ст.15, ст.30 Закону України "Про оренду землі", ч.1 ст.631 ЦК України, строк дії договору оренди є істотною умовою у договорі оренди землі та може бути змінений лише за домовленістю сторін у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, Піщівська сільська рада, розглянувши звернення позивача від 08.09.2021, здійснивши аналіз положень проектів договорів оренди землі площею 6,3008 га та площею 6,9243 га з розташованими на них водними об`єктами на інших (змінених) умовах на відповідність законодавству та інтересам орендодавця не погодила укладення договорів на новий строк.
Відтак, вбачається, що сторони не досягли згоди щодо змінених умов договорів, а тому відсутні правові підстави для продовження орендних правовідносин у відповідності до ч.1-5 ст.33 Закону України "Про оренду землі". 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до приписів ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статею 319 ЦК України унормовано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
У відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У випадку заперечення орендодавця щодо подальших орендних відносин із орендарем переважне право на укладення договору оренди землі припиняється, тому що переважне право орендаря на укладення договору оренди землі на новий строк не може домінувати над виключним правом орендодавця, як власника земельної ділянки, щодо користування та розпорядження нею на власний розсуд після закінчення строку дії договору оренди землі.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі №379/1439/18, від 20.05.2020 року у справі №378/338/18, від 30.09.2020 року у справі №227/4821/18, від 21.10.2020 року у справі №227/4537/18.
Отже, приймаючи рішення №761/10-21 про виключення водного об`єкта (ставка) та земельних ділянок з об`єктів комунальної власності, що передаються в оренду на відплатній (комерційній) основі з моменту закінчення поточних договорів оренди та в подальшому для використання цього майна для власних потреб Піщівської сільської територіальної громади, орендодавець як власник реалізував свої права на земельні ділянки та висловив орендареві свій намір використовувати вказані об`єкти у своїх цілях, не пов`язаних із орендою. 
Відтак, враховуючи не досягнення згоди сторін щодо поновлення договорів оренди землі на нових запропонованих орендарем умовах в порядку, передбаченому ч.1-5 ст.33 Закону України "Про оренду землі", приймаючи до уваги відсутність волевиявлення на продовження договірних відносин орендодавця та реалізацію його права як власника на користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд у відповідності до ст.317, 319 ЦК України, колегія суддів дійшла висновку про припинення переважного права на поновлення договорів оренди землі відповідно до ч.4 ст.33 Закону України "Про оренду землі" та  як наслідок про відмову у задоволенні позову в частині визнання відмови в поновленні оренди незаконною та визнання договорів оренди землі укладеними. 
Крім того, апеляційний суд зауважує, що відповідно до усталених правових висновків Верховного Суду (зокрема, постановах Касаційного господарського  суду у складі Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №902/582/17, від 16.09.2020 у справі №904/5126/19) порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 3 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди:
- із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право;
- у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права;
- укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об`єкт оренди для власних потреб.
Однак, з огляду на загальні засади цивільного і господарського законодавства та судочинства, а також із аналізу обставин даної справи не вбачається порушення відповідачем переважного права позивача на укладення договору оренди у розумінні наведених норм ст.33 Закону України "Про оренду землі".
Щодо позовної вимоги про скасування рішення ради №761/10-21 апеляційний суд вважає за необхідне вказати наступне. 
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з п.10 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом (стаття 172 ЦК України).
Відповідно до ч.1, 3 ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.
Згідно зі ст.12 ЗК України розпорядження землями територіальних громад відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст. 
За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду землі" орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у комунальній власності, є сільські, селищні, міські ради в межах повноважень, визначених законом.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що сільська рада наділена повноваженнями спрямованими на організаційні та майнові відносини щодо розпорядження земельними ділянками, зокрема, надання їх в оренду.
Таким чином, Піщівська сільська рада, укладаючи договір оренди землі, виступає як суб`єкт цивільних правовідносин, і відповідно має такий самий правовий статус, що й інші учасники цих приватно-правових відносин. Реалізуючи право розпоряджатися земельною ділянкою, що перебувала у її власності, Піщівська сільська рада відповідно до ст. 5 ЗК України має рівні права з громадянами та юридичними особами, з якими вона вступає у відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Тобто, при здійсненні повноважень власника землі відповідач є рівноправним суб`єктом орендних земельних відносин, дії якого спрямовані на реалізацію права розпоряджатися землею.
При цьому, згідно з ч.1 ст. 116 ЗК України встановлено, що  громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Зі змісту ч.1 ст.124 ЗК України  вбачається, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.
Відповідно до ч.3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Згідно з ст.25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. 
Відповідно до п.34 ч.1 ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.
Частиною 1 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Таким чином, способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади щодо регулювання земельних відносин, є прийняття сесією відповідного рішення. 
Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Підставами для визнання акта недійсним  є  невідповідність його  вимогам  чинного  законодавства  та/або  визначеній  законом компетенції  органу,  який  видав  цей  акт.  Обов`язковою  умовою визнання  акта  недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного  акта  прав   та   охоронюваних   законом   інтересів підприємства   чи   організації  -  позивача  у  справі.  Якщо  за результатами   розгляду   справи   факту   такого   порушення   не встановлено,  у  господарського  суду  немає  правових підстав для задоволення позову.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах Піщівська сільська рада, приймаючи рішення №761/10-21 про виключення водного об`єкта (ставка) та земельних ділянок з об`єктів комунальної власності, що передаються в оренду на відплатній (комерційній) основі з моменту закінчення поточних договорів оренди та в подальшому для використання цього майна для власних потреб Піщівської сільської територіальної громади, діяла в межах своєї компетенції відповідно до ст. 140 Конституції України, ст.24, 26, 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.12, 116, 124 Земельного кодексу України, ст.4 Закону України "Про оренду землі", правомірно розпоряджаючись земельними ділянками комунальної власності. З огляду на що відсутні правові підстави для скасування вказаного рішення.  
Разом з тим, Піщівська сільська рада надіслала орендарю вказане рішення листом-повідомленням  №1115 від 16.12.2021, чим виконала зі сторони орендодавця вимоги приписів ч.5 ст.33 Закону України "Про оренду землі" та відповідно дотрималась прав позивача про доступ до рішення ради.  
Доводи апелянта про неповідомлення його належним чином про розгляд справи 08.11.2022 року, не заслуговують на увагу, оскільки як вбачається з матеріалів справи, вся поштова кореспонденція суду першої інстанції надсилалась позивачу на повідомлену ним при подачі позову поштову адресу, яка є зареєстрованим місцем його проживання (т.1, а.с.156). Повідомлень про зміну місця реєстрації чи клопотань про надсилання кореспонденції на будь-яку іншу адресу позивач до суду не подавав. 
Крім того, апеляційним судом встановлено, що причиною повернення поштового відправлення без вручення адресату підприємством поштового зв`язку вказано "за закінченням терміну зберігання" (т.1, а.с.261). 
Колегія суддів зауважує, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. 
Крім того, направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 18.03.2021 у справі №911/3142/19).
Отже, за наведених вище обставин апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було вжито належних заходів щодо належного повідомлення апелянта про час і місце судового засідання 08.11.2022.
Також колегія суддів звертає увагу, що інформація про стан судових справ є відкритою і кожна заінтересована особа може дізнатися про прийняті судом рішення за допомогою контакт-центру суду та/або за допомогою Єдиного державного реєстру судових рішень, реалізовуючи своє право згідно ст.42, 43 ГПК України.
Сторони у розумні інтервали часу мають вживати заходів для того, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження, та зобов`язані сумлінно користуватися наданими їм процесуальними правами (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах "Олександр Шевченко проти України", "Трух проти України").
На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини "Богонос проти Росії" від 05.02.2004).
Відповідно до п. 4 ч.3 ст.238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. У справі "Руїс Торіха проти Іспанії", Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Водночас, необхідно враховувати, що хоча національний суд і має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, суди мають також враховувати практику Європейського суду з прав людини, викладену, зокрема, у справах "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006), "Трофимчук проти України" (рішення від 28.10.2010), де Суд зазначає, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Згідно з ч. 3 ст.13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом.
За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та досліджені судом апеляційної інстанції в розумінні ст. 73, 76-79, 86 ГПК України.
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції на підставі сукупності досліджених доказів повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи ґрунтуються на помилковому тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки встановлених судом першої інстанції обставин справи.
Оскільки відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, судовий збір за подачу апеляційної скарги покладається на скаржника згідно ст.129 ГПК України.
Керуючись ст. 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північно-західний апеляційний господарський суд 
                         
ПОСТАНОВИВ:

Рішення Господарського суду Житомирської області від 08.11.2022 у справі №906/31/22 залишити без змін, апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Прокопчука Василя Михайловича - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.

                                                                  Повний текст постанови складений "06" лютого 2023 р.

Головуючий  суддя                                                                      Мельник О.В. 

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.  

Суддя                                                                                              Гудак А.В.