Номер провадження: 22-ц/813/6370/22 
Справа № 522/19332/20
Головуючий у першій інстанції Чернявська Л.М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06.12.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Таварткіладзе О.М.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.
за участю секретаря судового засідання: Зеніної М.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Борщенка Костянтина Юрійовича на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на Ѕ частину квартири, -

                                         В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в порядку якої просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та накласти заборону на вчинення будь-яких реєстраційних дій відносно спірної квартири. 
Заява обґрунтована тим, що вона має намір звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири. 
Як зазначає заявниця, вони з чоловіком ОСОБА_2 у період шлюбу придбали квартиру АДРЕСА_1 , та так, як, заявник мала на той час невиконані зобов`язання перед банком, ними було обрано такий порядок оформлення квартири, як договір дарування на ім`я її чоловіка.
Після придбання квартири, за кошти заявниці, яка з 1961 року працювала на посаді кошторисного інженера на підприємстві НПЗ «Лукойл» та отримувала високу заробітню плату, були проведені ремонтні роботи, внаслідок яких збільшилась вартість квартири у зв`язку з поліпшенням житлових умов.
Вказану квартиру ОСОБА_1 вважає спільною сумісною власністю подружжя, оскільки саме за її рахунок були здійснені поліпшення житлових умов. 
У жовтні 2020 року після розмови з ОСОБА_2 про поділ вищевказаної квартири, вона дізналася, що він вирішив її продати.
З метою захисту охорони своїх матеріально-правових інтересів від можливих недобросовісних дій ОСОБА_2 , який має бажання продати квартиру, заявник звернулася з цією заявою до суду та просила до подання нею позову накласти арешт на спірну квартиру та заборонити здійснення реєстраційних дій.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково. Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 04.10.2002 року. В задоволенні решти заяви відмовлено.
Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Борщенко Костянтин Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року скасувати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.
Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання, призначене на 06.12.2022 року на 14:30 годину не з`явилися, причини неявки не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи чи про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали.
05.12.2022 року від апелянта представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Борщенка Костянтина Юрійовича надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю.
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належно сповіщених сторін.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;  порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.1-2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до ч. 1 п.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. 
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Відповідно до роз`яснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку з застосуванням відповідних заходів. 
Так, під час вирішення питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову в частині накладення арешту на квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує спір і невжиття заходів забезпечення позову, які просить застосувати заявник, може в майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.
Однак, колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що предметом спору є квартира АДРЕСА_1 . 
При цьому, вказана квартира є предметом іпотечного договору, укладеного 03.07.2008 року між майновим поручителем ОСОБА_2 та АКБСР «Укрсоцбанк», у якості забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором № 2008/13-1-08/334 від 03.07.2008 року. 
Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно п.2.2.3. вказаного договору іпотеки, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання в межах вартості предмета іпотеки
Відповідно п.2.4.3 вказаного договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Відповідно п.1.6. договору іпотеки, за наявності прав чи вимог інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі підтверджених виконавчими документами, іпотекодержатель має переважне право отримати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.
Відповідно п.1.9. договору іпотеки сторони погоджуються, що одночасно з нотаріальним посвідченням договору про внесення змін до цього договору, що укладається згідно з п.1.9. цього договору, нотаріус накладає, згідно з чинним законодавством України, заборону відчуження предмета іпотеки. 
Відповідно до ст.23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання, спеціального майнового права) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності (право господарського відання, спеціальне майнове право) на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором в обсязі та на умовах, що існували до набуття такою особою права власності на предмет іпотеки.
Таким чином, спірна квартира не може бути відчужена відповідачем, оскільки знаходиться в іпотеці Банку та перебуває під забороною на її відчуження. 
Разом з тим накладений арешт перешкоджає іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, що вливає на його права та обов`язки відповідно до умов договору іпотеки.
При цьому Банк будучи іпотекодержателем до участі у справі про поділ нерухомого майна, яке є предметом іпотеки, залучений не був. 
Між тим, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 не могла не знати, що її чоловік є майновим поручителем за зобов`язаннями їхньої доньки ОСОБА_3 , та що її заява впливає на права АТ «Альфа-Банк» (правонаступник АКБСР «Укрсоцбанк»), який є іпотекодержателем спірної квартири, в рахунок виконання їх донькою зобов`язань за кредитним договором.
Слід зазначити, що накладений судом арешт, не має ніякої забезпечувальної дії, оскільки у разі задоволення позову, ОСОБА_1 в порядку ст. 23 Закону України «Про іпотеку» набуде статус іпотекодавця і буде нести точно такі самі права і обов`язки іпотекодавця за іпотечним договором, як і її чоловік ОСОБА_2 .
Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що накладений судом арешт, не має реальної забезпечувальної ді, але при цьому впливає на можливість звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, а заява  ОСОБА_1 залишенню без задоволення.
На підставі наведеного, Одеський апеляційний суд, керуючись ст.ст.367, 368, 376, 382-384 ЦПК України, 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Альфа-Банк» Борщенка Костянтина Юрійовича – задовольнити частково.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2020 року про забезпечення позову – скасувати.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову – залишити без задоволення. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 27.12.2022 року 

Головуючий                                                 О.М. Таварткіладзе 

Судді:                                                         А.П. Заїкін

                                                               С.О. Погорєлова