Справа № 344/7140/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/149/23 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2023 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Луганської В.М.,
суддів: Баркова М.В., Мальцевої Є.Є. 
за участю секретаря - Возняк В.Д.
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 
відповідачі – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_3 , ОСОБА_2 
на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року, ухвалене судом у складі судді Антоняк Т.М.,
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, 
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру,
в с т а н о в и в:
У січні 2003 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення. В обґрунтування яких вказала, що перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 за час спільного проживання придбали дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року №178 надано дозвіл на реконструкцію та об`єднання двох квартир в одну за №8. 
29 травня 2000 року Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації на підставі даного рішення виконкому видало на її ім`я свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 . 
Зазначила, що в порушення ст. 156 ЖК України, ОСОБА_2 вселив у спірне приміщення без її згоди свою матір - ОСОБА_3 , про що їй стало відомо від сторонніх осіб. З часу заселення до спірної квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_2 чинять перешкоди їй у користуванні належній їй на праві власності спірної квартири. 
Просила суд усунути перешкоди у здійснені її права власності на квартиру АДРЕСА_2 та зобов`язати ОСОБА_2 не чинити їй перешкоди у користуванні даною квартирою. Просила суд виселити ОСОБА_3 та інших осіб, що проживають в квартирі АДРЕСА_2 без належного на те дозволу без надання їм іншого жилого приміщення. 

У вересні 2003 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна, в обґрунтування якої вказав, що спірна квартира набута у шлюбі, тому згідно ст. 22 КпШС України є спільною сумісною власністю подружжя. Зазначив, що оскільки в даному випадку поділ вказаної квартири в натурі неможливий, просив суд присудити дане житло йому з виплатою відповідачці компенсації.
В червні 2005 року ОСОБА_2 уточнив свої позовні вимоги, зазначивши, що коштів на ремонт квартири не вистачало, його мати ОСОБА_3 в якості подарунка йому виконала за свої кошти значний обсяг ремонтно-будівельних робіт на загальну суму 130 795,48 грн, що підтверджується договором про надання послуг про проведення будівельно-ремонтних робіт вказаної квартири, укладеним з фірмою «Белая Русь» договір №9 від 12.07.1998 року. З жовтня 1998 року по липень 1999 року нею здійснювалась оплата матеріалів та виконаних робіт. Вважає, що оскільки проведені його матір`ю будівельно-ремонтні роботи істотно впливають на вартість квартири і належать на праві особистої власності йому, то при визначенні часток подружжя у праві власності на дану квартиру слід врахувати зазначені витрати. Просив суд в порядку спільного майна подружжя визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 з виплатою ОСОБА_1 компенсації в розмірі вартості належної їй частини вказаної квартири.

У червні 2006 року третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, посилаючись на те, що ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2005 року було затверджено мирову угоду, укладену між нею та ОСОБА_1 , за умовами якої є визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру, але вона, як її власник, не може користуватися нею, оскільки в ній проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 29 295 грн. 
В задоволенні позовних вимог третьої особи ОСОБА_4 відмовлено. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 14 березня 2005 року.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з зустрічною позовною вимогою, в обґрунтування якої вказала, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22858143 від 28.05.2009 року вона є власником квартири АДРЕСА_2 .
Позивачка вважає, що спірна квартира не підлягає поділу, оскільки належить їй на праві власності. На виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21.11.2006 року ОСОБА_2 компенсував ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 29 295 грн, які перерахував на депозитний рахунок 21.06.2006 року.
25.01.2007 року спірну квартиру було відчужено ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. У травні 2009 року ОСОБА_3 придбала спірну квартиру у ОСОБА_6 .
Після спливу понад восьми років, 25.09.2015 року ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, яку ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року було відхилено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Вважає, що судами при розгляді зазначеної справи порушено її право на справедливий суд та її право на володіння спірною квартирою, оскільки вона не приймала участі в розгляді даної справи.
Станом на час подання позову, договори купівлі-продажу спірної квартири від 25.01.2007 року та від 14.05.2009 року не визнані недійсними, отже вона є законним власником спірної квартири.
Позивачка зазначила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 пропущені строки звернення до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України.
Просила суд об`єднати в одне провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру. 
Визнати її право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 11 лютого 2019 року об`єднано в одне провадження зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, за позовом третьої особи, яка пред`явила самостійні вимоги, - ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення.
Відповідно до заяви, поданої 19.07.2018 року представник ОСОБА_4 – адвокат Денисенко Г.В. просив залишити без розгляду позов третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відмовлено. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відмовити.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити.
Визнати право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції під час розгляду справи не вирішив питання щодо встановлення власника квартири АДРЕСА_2 , не встановив чи перебуває дана квартира у спільній сумісній власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . ОСОБА_3 є власницею спірної квартири відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22858143 від 28.05.2009 року. В разі задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна, буде вирішено питання про поділ квартири, яка належить їй, та відповідно дане рішення порушить її право власності на таку квартиру.
Крім того, зазначила, що право власності ОСОБА_3 на спірну квартиру оспорюється та не визнається ОСОБА_1 , оскільки нею подано позов про витребування майна (квартири) з чужого незаконного володіння до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_5 , який розглядається Івано-Франківським міським судом.
Скаржниця посилається на те що судами порушено право ОСОБА_3 на справедливий суд та право на мирне володіння майном при розгляді справи. 21.11.2006 Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області прийняв рішення по справі № 0907/2-22/2006. Після спливу понад восьми років після прийняття рішення Івано-Франківським міським судом рішення у справі №0907/2-22/2006 від 21.11.2006 року, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.12.2015 року апеляційну скаргу було відхилено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.05.2016 року рішення Івано-Франківського міського суду від 165.11.2006 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.12.2015 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції..
Скаржниця зазначила, що апеляційним судом Івано-Франківської області та Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ порушено право ОСОБА_3 на справедливий суд, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_1 було відомо про результат розгляду справи, але ОСОБА_1 зловживала своїм правом на апеляційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду від 21.11.2006 року, що є порушенням вимог ст. 2, 27, 223, 294 ЦПК України в редакції, чинній станом на 25.12.2015 року, оскільки дана апеляційна скарга прийнята 25.09.2015 року апеляційним судом Івано-Франківської області без поновлення строків на апеляційне оскарження. Вважає, що ОСОБА_1 при поданні апеляційної скарги не вказала жодних поважних причин, які перешкоджали їй протягом більше ніж 8 років дізнатися про результати розгляду справи, також нею не було подано заяви про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Крім того вважає, що Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ при прийнятті ухвали від 11.05.2016 року порушив право ОСОБА_3 на мирне володіння, внаслідок того, що не надав жодної оцінки тому факту, що згадана квартира вибула із власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 набула право власності на дану квартиру на законних підставах і право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 не скасовано.
Скаржниця зазначила про порушення строків позовної давності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передбачені ч. 2 ст. 72 СК України, оскільки про порушення їхнього права власності їм було відомо ще у 2006 році.

Також, не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення відмовити. У задоволенні зустрічного позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовити. Визнати право власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_2 .
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що Івано-Франківський міський суд не надав оцінки обставинам справи щодо того, чи поширюється режим спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на кв. АДРЕСА_2 . 
Судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи містяться докази того, що ОСОБА_3 подарувала йому особисто вартість ремонтних робіт та будівельних матеріалів та докази вартості таких робіт та матеріалів. ОСОБА_1 не заперечувала щодо оцінки квартири, яка була проведена у 2004 році та не подала жодних доказів, що підтверджують, що така оцінка порушує її права чи інтереси.
Зі спливом дев`яти років після прийняття рішення та закриття провадження у справі №0907/2-22/2006 від 21.11.2006 року, ОСОБА_1 було подано апеляційну скаргу, але нею не доведено того, що вона не знала та не могла знати про ухвалення оскаржуваного рішення. Судом апеляційної інстанції також не було зобов`язано ОСОБА_1 надати пояснення щодо пропуску строку на апеляційне оскарження та не винесено ухвалу щодо поновлення такого строку. Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 25.11.2015 року дану апеляційну скаргу відхилено, а ухвалою ВССУ від 16.11.2006 року скасовано рішення Івано-Франківського суду та справу направлено на новий розгляд. Звертає увагу суду, що при розгляді даної справи №0907/2-22/2006 судами порушено ст.. 6 Конвенції та ст. 1 першого протоколу до конвенції, зокрема було порушено право власності та право на справедливий суд ОСОБА_2 , оскільки 21.11.2006 року Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області прийняв рішення, яким було визнано за ОСОБА_2 право власності на спірну квартиру з зобов`язанням компенсувати ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 29 295 грн, 19.12.2006 року вищевказане рішення набрало законної сили.
При винесенні рішення від 20.10.2022 року у справі 344/7140/16-ц Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області не дослідив обставин щодо виконання ОСОБА_2 рішення Івано-Франківського міського суду від 21.11.2006 року по справі №0907/2-22/2006, оскільки виконавче провадження в даній справі було закрите, так як ОСОБА_2 виконав рішення Івано-Франківського суду від 21.11.2006 року по справі №0907/2-22/2006.
25.01.2007 року ним було продано спірну квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. 
14.05.2009 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_5 спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, отже внаслідок укладення даних договорів купівлі-продажу, ОСОБА_3 законно набула право власності на спірну квартиру.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу підтримав посилаючись на доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 свою апеляційну скаргу підтримав посилаючись на доводи, зазначені в апеляційній скарзі.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, про дату та час судового засідання повідомлена належним чином. Повістки-повідомлення про розгляд справи призначеної на 14 лютого 2023 року та на 07 березня 2023 року, які направлялися на поштову адресу місця проживання ОСОБА_3 повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», тому відповідно до положень п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вона належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 2 ст.372ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. К урахуванням положень ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести розгляд справи за відсутності учасників справи, оскільки про місце, дату, час судового засідання вони повідомлені належним чином.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Із змісту апеляційної скарги ОСОБА_3 рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 . В судовому засідання представник ОСОБА_3 – ОСОБА_7 уточнив, зазначивши, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року не оскаржується в частині відмови у задоволенні заявлених вимог позивачки ОСОБА_1 .
Із змісту апеляційної скарги ОСОБА_2 рішення суду оскаржується в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 . В судовому засідання ОСОБА_2 уточнив, зазначивши, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року ним не оскаржується в частині відмови у задоволенні заявлених вимог позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 .
Оскільки рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року в частині відмови у задоволенні заявлених первісних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення учасниками справи не оскаржується, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 до суду не надано належних доказів укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 письмового, нотаріально посвідченого договору дарування ремонтно-будівельних робіт на суму 130 795,48 грн та відсутні докази надання згоди членів колишнього подружжя на виконання будівельних та ремонтних робіт у спірній квартирі. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.
Так, судом встановлено що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі з 24 липня 1993 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 22.05.2022 року серія НОМЕР_1 .
Шлюб розірвано 07 липня 2003 року.
У шлюбі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали дві квартири АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , що підтверджується письмовими доказами (а.с. 8-9, т. 1).
Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області від 20 квітня 2000 року № 178 надано дозвіл на реконструкцію та об`єднання вищезазначених квартири в одну (а. с. 10, т. 1).
29 травня 2000 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_2 (а. с. 5, т. 1).
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України), зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), тобто з 01 січня 2004 року
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності
Отже, до спірних правовідносин, ураховуючи зазначені правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим повинен визначатися за нормами КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Статтею 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Наведене правило встановлює правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після припинення шлюбних відносин. Спільність такого майна має бути доведена тією стороною, яка наполягає на тому, що його придбано за рахунок спільних коштів або існують інші підстави виникнення щодо нього права спільної власності у подружжя. Наведене відповідним чином розподіляє тягар доведення між сторонами.
Статтею 16 Закону України «Про власність», чинного на час придбання спірної квартири, визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Тлумачення наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку, що кошти подружжя, як і інше майно, набуте у шлюбі, належать їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не спростовано відповідними доказами.
Враховуючи викладене спірна квартира АДРЕСА_2 на час звернення до суду ОСОБА_2 з вимогами про поділ майна перебувала у спільній власності подружжя. 
У разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них (стаття 28 КпШС України).
Вказані норми, що діяли на час придбання спірної квартири, узгоджуються з нормами чинного сімейного законодавства України. Зокрема відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу)
Згідно зі статтею 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до висновку № 268 будівельно-технічної експертизи від 04 березня 2004 року вартість квартири спірної складає 189 000 грн (а.с. 24-25, т. 1).
Відповідно до висновку № 768 будівельно-технічної експертизи від 02 серпня 2004 року, розподіл квартири АДРЕСА_2 , неможливий (а.с. 54-55, т. 1).
Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 вартість ремонтних робіт та будівельних матеріалів. Наявність копій квитанцій про придбання ОСОБА_3 будівельних матеріалів не свідчить про те, що це подарунок саме сину, а не подружжю, якому на праві спільної власності належали квартири.
Тому суд, дійшов вірного висновку, що ОСОБА_2 не доведено належними доказами що ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 вартість ремонтних робіт та будівельних матеріалів.
Відсутні підстави для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірної квартиру в порядку поділу майна, оскільки судом встановлено, що 25 січня 2007 року ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_5 .
Згідно договору купівлі-продажу від 14 травня 2009 року ОСОБА_3 придбала спірну квартиру. На час розгляду справи право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 . У зв`язку з чим, вимоги позивача ОСОБА_2 про поділ спільного майна задоволенню не підлягають.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на квартиру, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну квартиру АДРЕСА_2 на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року, яке було скасовано. 25.01.2007 року ОСОБА_2 продав спірну квартиру ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 14.05.2009 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_5 . Встановивши вказані обставини, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Між тим суд першої інстанції не звернув увагу на те, що звертаючись до суду з вимогами про визнання права власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , зазначила, що спірна квартира їй належить на підставі договору купівлі -продажу від 14.05.2009 року, спірну квартиру вона придбала у ОСОБА_5 . 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Згідно зі статтею 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.
Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
       У справі, що переглядається сторонами договору купівлі продажу спірної квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , який не залучений до участі у справі в якості співвідповідача.
Встановивши, що позивачем пред`явлено позов про визнання права власності не до всіх відповідачів, суд першої інстанції мав відмовити у задоволенні позову позивачці саме з цих підстав, оскільки висновки суду по суті вирішення спору мають бути зроблені за належного суб`єктного складу її учасників.        
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що Івано-Франківським апеляційним судом після спливу понад восьми років після прийняття рішення Івано-Франківським міським судом рішення у справі №0907/2-22/2006 від 21.11.2006 року,  ОСОБА_1  було подано апеляційну скаргу, яка прийнята судом апеляційної інстанції без поновлення  строку та те, що  ОСОБА_1 було відомо про результат розгляду справи, але ОСОБА_1 зловживала своїм правом на апеляційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду від 21.11.2006 року, що є порушенням вимог ст. 2, 27, 223, 294 ЦПК України в редакції, чинній станом на 25.12.2015 року, та те що Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних та кримінальних справ при прийнятті ухвали від 11.05.2016 року порушив право ОСОБА_3 на мирне володіння, внаслідок того, що не надав жодної оцінки тому факту, що згадана квартира вибула із власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 набула право власності на дану квартиру на законних підставах і право власності на спірну квартиру ОСОБА_3 не скасовано, оскільки предметом даного апеляційного перегляду є рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року. Нормами ЦПК України не передбачено повноважень суду апеляційної інстанції надання правової оцінки рішенням суду першої інстанції, які були скасовані судом касаційної інстанції та які не є предметом апеляційного перегляду.
Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України (в редакції на час постановлення ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ) висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Згідно ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвала апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасовані, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Тому апеляційний суд не дає оцінки поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження рішення, яке було скасовано судом касаційної інстанції і справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, а не на стадію відкриття апеляційного провадження.
З врахуванням вищевикладеного не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в цій частині.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що позивачем ОСОБА_2 пропущено строки позовної давності, виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила
Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності
Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України.
Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.
Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору між ними.
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц та від 24 лютого 2021року у справі № 303/6365/17 .
Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу строку позовної давності, тобто день, коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У справі, яка переглядається, позивач   ОСОБА_2   подав зустрічний позов про поділ майна подружжя 17 вересня 2003 року, шлюб розірвано 07 квітня 2003 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 травня 2016 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 16 листопада 2006 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. З урахуванням зазначено, посилання скаржниця на пропуск позивачем ОСОБА_2 та ОСОБА_1 строку для звернення до суду з вимогами про поділ спільного майна не заслуговують на увагу.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною четвертою статті 376 ЦПК України встановлено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної части та (або) резолютивної частини.
Як зазначалося вище, суд першої інстанції встановивши, що позивачем пред`явлено позов про визнання права власності не до всіх відповідачів, мав відмовити у задоволенні позову позивачці ОСОБА_3 саме з цих підстав. У зв`язку з цим апеляційний суд приходить до висновку, що рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки зміна мотивувальної частини оскаржуваного рішення не призвела до іншого результату вирішення справи, то розподіл судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2022 року в оскаржуваній частині змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій оскаржуваній хчастині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 09 березня 2023 року.

Головуючий В.М. Луганська
Судді: В.М. Барков
Є.Є. Мальцева