УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 грудня 2022 року
м. Київ
справа № 525/897/19
провадження № 51-746ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року й ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 червня 
2022 року щодо засудженого ОСОБА_4 ,
встановив:
За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше судимого, останній раз - вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 13 січня 2014 року за 
ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі - КК),
засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років, за ч. 2 ст. 185 - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, а на підставі
ст. 70 КК за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом часткового складання покарань ОСОБА_4 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 9 червня 2022 року вирок місцевого суду залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.  
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він 
17 травня 2018 року близько 18:00, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на подвір`ї домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , під час спілкування з ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, завдав потерпілому не менше п`яти ударів руками та ногами в різні частини тіла.
Продовжуючи свої протиправні дії, 18 травня 2018 року, близько 08:00, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, у приміщенні літньої кухні за вищевказаною адресою під час спілкування з ОСОБА_6 на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, завдав йому не менше шести ударів руками в обличчя.
Указаними діями ОСОБА_4 спричинив ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння. 
Крім цього, діючи повторно, у кінці травня 2019 року, точної дати та часу не встановлено, ОСОБА_4 ,. перебуваючи у спальній кімнаті квартири за адресою: 
АДРЕСА_3 , належної ОСОБА_7 , де тимчасово проживав з останнім, скориставшись відсутністю власника та сторонніх осіб, таємно викрав пилосос марки «Vico VC-1610» вартістю 500 грн, чим спричинив потерпілому матеріальну шкоду на вказану суму.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх доводів указує, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими, невмотивованими, а винуватість її підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, не доведено. Висновки суду ґрунтуються на недопустимих та суперечливих доказах, зокрема на показаннях свідків та потерпілої, протоколі слідчого експерименту за участю ОСОБА_8 . Вважає, що апеляційний суд порушив положення ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), оскільки повторно не дослідив обставин кримінального провадження.
Обставини вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, стороною захисту не оспорюються.
Перевіривши касаційну скаргу захисника в частині доводів щодо невинуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК, колегія суддів Верховного Суду вирішила, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення                       і особі засудженого.
У касаційній скарзі захисник, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує достовірність окремих із них та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірки з огляду на ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також
у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За статтею 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. Касаційний суд у ході перевірки матеріалів провадження за скаргою встановив, що суди дотрималися вимог зазначеного закону.
Разом з тим, як убачається з наявних у суду матеріалів, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, ґрунтується на ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказах.
Незважаючи на часткове визнання ОСОБА_4 своєї вини у пред`явленому обвинуваченні, вина засудженого у вчиненні цього злочину встановлена судом на підставі показань потерпілої, свідків та інших доказів. 
Так, в основу вироку суд обґрунтовано поклав показання ОСОБА_9 , яка повідомила суду, що 21 травня 2018 року на території домоволодіння на АДРЕСА_2 , належного ОСОБА_8 , вона знайшла свого сина ОСОБА_6 , який лежав на підлозі без свідомості, був увесь чорний від побоїв. ОСОБА_8 розповів їй про те, що ОСОБА_4 хотів зґвалтувати її сина, але він чинив опір, тому ОСОБА_4 почав хапати ОСОБА_6 за груди, бити головою об підлогу, повністю вибив йому передні зуби. Потерпіла також зазначила, що ОСОБА_10 підтвердив показання ОСОБА_8 та додав, що ОСОБА_4 душив її сина і завдав не менше п`яти-шести ударів по голові, від яких він неодноразово падав. 
Ці показання є послідовними й повністю узгоджуються з іншими доказами, зокрема: заявою потерпілого про вчинений щодо нього злочин; заявою ОСОБА_8 про надання працівникам поліції згоди на огляд належного йому домоволодіння на 
АДРЕСА_2 ; протоколом огляду місця події з фототаблицею до нього, згідно з яким на території домоволодіння 
ОСОБА_8 у приміщенні літньої кухні було виявлено потерпілого ОСОБА_6 ; протоколом проведення слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_8 з відеозаписом до протоколу, відповідно до якого свідок у присутності понятих детально розповів та показав про обставини події і механізм заподіяння ОСОБА_4 тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 ; висновком судово-медичної експертизи, за даними якої в потерпілого виявлено тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку тяжкого ступеня зі стисненням субдуральної гематоми лівої гемісфери головного мозку та геморагічних забоїв обох гемісфер головного мозку, субарахноїдальнго крововиливу; численні садна та гематоми голови, обличчя й тулуба, обширна гематома на шиї, садна грудей і нижніх кінцівок, які могли утворитися від дії тупих твердих предметів, за ступенем тяжкості у своїй сукупності належать до тяжких тілесних ушкоджень, що є небезпечними для життя в момент заподіяння. Виявлені в потерпілого тілесні ушкодження, могли утворитися за обставин, указаних в показаннях свідків
ОСОБА_10 та ОСОБА_8 ; висновком комісійної судово-медичної експертизи потерпілого, проведеної Обласним бюро СМЕ Департаменту охорони здоров`я Полтавської облдержадміністрації, за яким у ОСОБА_6 виявлено закриту тяжку черепно-лицеву травму, перелом правої виличної дуги, зовнішньої стінки правої орбіти, кісток носа, носової перегородки, забій головного мозку тяжкого ступеня з вогнищами контузії в правій та лівій лобних долях, лівій скроневій долі, лівобічну субдуральну гематому, субарахноїдальний крововилив, параорбітальні гематоми, забій м`яких тканин із підшкірним крововиливом правої надбрівної ділянки, численні підшкірні крововиливи й гематоми голови,  забій м`яких тканин шиї з підшкірним крововиливом і набряком, численні підшкірні гематоми, садна тулуба, підшкірні гематоми передньої черевної стінки та в ділянці хребта, садна грудної клітки, спини, садна верхніх і нижніх кінцівок. З урахуванням заподіяних потерпілому травм комісія дійшла висновку, що тілесні ушкодження ОСОБА_6 було заподіяно тупими предметами з обмеженою поверхнею контактування, якими могли бути кисті, стиснені в кулак, ноги людини у взутті та інші предмети з подібними характеристиками. Такі ушкодження на тілі потерпілого могли утворитися за обставин, указаних у матеріалах кримінального провадження, показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не суперечать об`єктивним судово-медичним даним; даними протоколу проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_4 з відеозаписом до нього, на якому ОСОБА_4 в присутності понятих та захисника добровільно розповідає і показує, як завдавав ОСОБА_6 ударів, після чого потерпілий упав на землю, а ОСОБА_8 та ОСОБА_10 відтягнули його від потерпілого; висновком додаткової комісійної судово-медичної експертизи, згідно з яким у ході слідчого експерименту ОСОБА_4 показав, як і скільки ударів завдав потерпілому.
Отже, зіставивши докази у їх взаємозв`язку, місцевий суд умотивовано визнав, що показання учасників судового процесу, як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій та в експертних висновках, на підставі ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, і обґрунтовано поклав їх в основу вироку. Ці докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, місцевий суд визнав їх достатніми для доведення винуватості ОСОБА_4 в заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень.
Апеляційний суд у межах своїх повноважень розглянув апеляційну скаргу засудженого на вирок місцевого суду, на виконання положень ст. 419 цього Кодексу дав в ухвалі вмотивовані відповіді на доводи, наведені у скарзі, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, про доведеність винуватості засудженого в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що їх зроблено на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності, з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, що в судовому рішенні докладно мотивовано.
Доводи захисника про недопустимість як доказу показань потерпілої ОСОБА_9 , відповідно до положень ст. 97 КПК, так як вони є показаннями з чужих слів, є безпідставними.
Згідно з ч. 1 ст. 97 КПК показаннями з чужих слів є висловлювання, здійснене 
в усній, письмовій або іншій формі, щодо певного факту, яке ґрунтується на поясненні іншої особи. Отже, показанням із чужих слів буде твердження про існування певного факту, який особа не сприймала особисто, а дізналася про нього зі слів іншої особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КПК суд має право визнати допустимим доказом показання 
з чужих слів незалежно від можливості допитати особу, яка надала первинні пояснення, якщо такі показання є допустимим доказом згідно з іншими правилами допустимості доказів.
Водночас, приймаючи рішення суд, зобов`язаний ураховувати, зокрема, значення пояснень та показань у випадку їх правдивості для з`ясування певної обставини і їх важливість для розуміння інших відомостей; інші докази, які подані або можуть бути подані; а також можливість допиту особи, яка надала первинні пояснення, або причини неможливості такого допиту.
Як було зазначено раніше, потерпілу ОСОБА_9 булу допитану в суді першої інстанції щодо обставин, які вона сприймала особисто, остання пояснила, що після повідомлення їй про вчинення злочину щодо сина вона одразу спілкувалася з свідками ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , які докладно розповіли їй про обставини побиття ОСОБА_4 її сина, тому показання потерпілої суди обґрунтовано не визнали такими, що надані з чужих слів. Із цими висновками суду погоджується і колегія суддів.
Крім того, показання потерпілої підтвердив свідок ОСОБА_8 , який під час слідчого експерименту у присутності понятих детально розповів про обставини злочину щодо ОСОБА_6 , а саме, як ОСОБА_4 завдавав потерпілому не менше шести ударів у голову, від чого останній упав, однак засуджений продовжував заподіювати удари потерпілому. Допитати вказаного свідка безпосередньо суд не зміг, оскільки згідно з довідкою виконавчого комітету Гоголівської селищної ради 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер. 
Доводи захисника про визнання недопустимими доказами протоколів допиту свідка ОСОБА_8 та слідчого експерименту за його участю не заслуговують на увагу. Спростовуючи доводи апеляційної скарги засудженого, суд надав вичерпну та розгорнуту відповідь. 
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Під час цієї слідчої дії вимоги вказаної статті було виконано. Так, свідок 
ОСОБА_8 детально розповів про обставини події та зазначив про кількість і локалізацію заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень. Ці показання є логічними, детальними та повністю узгоджуються з висновками судово-медичних експертиз. Тому слідчий експеримент за участю цього свідка суд обґрунтовано визнав належним і допустимим доказом. Підстав уважати зазначений протокол слідчої дії недопустимим доказом у суду немає.
Крім того, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, протокол допиту ОСОБА_8 , як свідка не було покладено в обґрунтування висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 .
Що стосується інших доводів захисника, які є аналогічними за змістом з апеляційною скаргою засудженого, то вони були ретельно переглянуті в апеляційному порядку. Колегія суддів апеляційного суду дійшла обґрунтованого висновку, що рішення місцевого суду про доведеність винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 1 ст. 121 КК відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами і є законним.
Посилання захисника в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції порушив засади безпосередності дослідження доказів, є неспроможними.
Повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Відмова в задоволенні клопотання про повторне дослідження доказів свідчить не про порушення кримінального процесуального закону та неповноту дослідження доказів, а про відсутність аргументованих доводів щодо необхідності цих дій. Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції у межах своїх повноважень і з дотриманням вимог ст. 404 КПК розглянув апеляційну скаргу засудженого на вирок районного суду, дав в ухвалі вмотивовані відповіді на доводи, наведені в скарзі, урахував усі обставини, які за законом мають правове значення, при цьому не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу й дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого, та прийняв обґрунтоване рішення про залишення вироку місцевого суду без змін, зазначивши підстави ухвалення такого рішення.
Згідно зі статтями  50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети і принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Як убачається з копій судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, достатньою мірою врахував характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК належать до тяжких і нетяжких злочинів, конкретні обставини вчення злочинів, кількість ударів, дані про особу винного, який був засуджений вже 
10 разів, негативну характеристику, наслідки його протиправних дій, зокрема: потерпілий втратив пам`ять, не може ходити, оскільки його паралізувало, нікого не впізнає, отримав 2 групу інвалідності.
Суд узяв до уваги обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину (за епізодом таємного викрадення чужого майна), та обставини, які обтяжують покарання, - вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. 
Призначене ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців за висновком місцевого суду є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів, що відповідає приписам ст. 65 КПК. 
На думку колегії суддів, підстав уважати призначене покарання явно несправедливим через його суворість немає. Відсутні вони і в касаційній скарзі захисника, оскільки остання посилається на обставини, які суд уже врахував під час призначення покарання, а інших доводів у касаційній скарзі не наведено. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, які би впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами допущено не було.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 9 червня 2022 року щодо засудженого
ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                ОСОБА_2                                        ОСОБА_3