ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/150/23 Справа № 209/789/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2023 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі: 
       головуючого                Лаченкової О.В.
       суддів                        Городничої В.С., Петешенкової М.Ю. 
       при секретарі                Піменовій М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі
апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” 
на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року 
по справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” про визнання недійсними пунктів кредитного договору,-

ВСТАНОВИЛА:
       У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.
       Позов мотивований тим, що 16 жовтня 2007 року ОСОБА_2 (в подальшому прізвище було змінене на ОСОБА_3 ) та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір №DNI0AN02000986. Згідно договору ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 52 315,76 грн на термін до 15 жовтня 2014 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, установлені договором. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що відображено у розрахунку заборгованості за договором №DNI0AN02000986. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором у відповідача станом на 10 лютого 2015 року виникла заборгованість у розмірі 106537,92 грн, яка складається з наступного: 36989,13 грн – заборгованість за кредитом; 1318,54 грн – заборгованість за процентами за користування кредитом; 3515,52 грн – заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 64714,73 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
       ПАТ КБ «ПриватБанк» просило (з урахуванням збільшених позовних вимог) стягнути з відповідача заборгованість станом на 23 січня 2018 року у розмірі 170522,12 грн за договором від 16 жовтня 2007 року №DNI0AN02000986, а також сплачений судовий збір.
       У лютому 2018 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору та розірвання договору.
       Зустрічний позов мотивований тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» незаконно нараховувало комісію та винагороду за користування кредитними коштами та обслуговування кредиту.
       Відповідно до підпунктів 3.1, 3.2, 3.7, 7.1 договору передбачено щомісячне погашення кредиту, процентів та винагороди.
       Пункт 7.1 договору містить наступні відомості: «Банк зобов`язується надати «Позичальникові» кредитні кошти на строк з 16 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2014 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі – кредит) у розмірі 69612,48 грн, на наступні цілі: 48360,00 грн на купівлю автомобіля (споживчі цілі), а також у розмірі 34,00 грн для сплати за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2; на сплату страхових платежів за договором страхування транспортного засобу від 16 жовтня 2007 року №DNІ0АN02000986, договором особистого страхування від 16 жовтня 2007 року №DNІ0AN02000986, на строк до 15 жовтня 2008 року у сумі 2470,96 грн, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн та у розмірі 17296,72 грн на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбачених підпунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,43 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно пункту 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно пункту 6.2 даного договору».
       Згідно пункту 7.2 договору банк на виконання договору здійснив наступне: перерахував грошові кошти в розмірі 48360,00 грн на рахунок автосалону, 1450,80 грн – комісія банку, 2470,96 грн – на поточний рахунок страхової компанії. Також з наданого банком розрахунку відомо, що банк щомісячно нараховував комісію у розмірі 73,24 грн, яка сплачувалася при внесенні позичальником чергового платежу.
       На підставі наведеного позивач за зустрічним позовом вважає, що встановивши у кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, отже нарахування такої комісії законом не передбачено. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочини не повинні суперечити положенням законів, галузевих законодавчих актів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.
       Також вважає, що окремі пункти кредитного договору від 16 жовтня 2007 року №DNІ0АN02000986, укладеного з ПАТ КБ «ПриватБанк» є недійсними в силу статті 203 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», постанови правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, а щомісячні платежі від 73,24 грн до 1000,00 грн та винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн (комісія банку) є незаконними, що в свою чергу тягне за собою невідповідність розрахунку.
       Позивач за зустрічним позовом вважає дії банку такими, що порушують права споживача фінансових послуг, вказує, що умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України), умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, а також завдають шкоди споживачеві.
       До звернення до суду ОСОБА_1 неодноразово зверталася до банку щодо неправомірності розрахунків та перерахунку існуючої заборгованості за кредитним договором з метою досудового врегулювання даного питання, але до теперішнього часу воно залишається невирішеним. Банк лише надсилав листи від 26 листопада 2009 року, від 10 грудня 2009 року та від 13 вересня 2010 року із вимогою виконати взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року в повному обсязі (нараховані проценти, комісії та штрафні санкції) у тижневий строк з дати отримання повідомлення. Також до звернення до суду з відповідним позовом, з метою отримання необхідного обсягу інформації про свої права, спосіб їх відновлення та захисту, складання документів (позову та відзиву), позивач за зустрічним позовом понесла витрати на отримання правничої (правової) допомоги в розмірі 1500,00 грн.
        ОСОБА_1 просила:
- визнати недійсними пункти договору від 16 жовтня 2007 року №DNІ0АN02000986, а саме: пункти 3.1, 3.3, 3.5, 3.7, 7.1 в частині: кредитних коштів у розмірі 69 612,48 грн, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн, щомісячної винагороди у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.10 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з пунктом 6.2 даного договору, який був укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», з моменту його укладання – 16 жовтня 2007 року;
- зобов`язати ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок заборгованості за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року №DNІ0АN02000986, виключивши з початкової суми розрахунку винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 1 450,80 грн та з зарахуванням грошових коштів, які були зараховані в рахунок щомісячної комісії в рахунок погашення кредиту (тіло кредиту);
- розірвати кредитний договір від 16 жовтня 2007 року №DNІ0АN02000986, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»;
- стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу та витрати, пов`язані з розглядом справи.
       Рішенням Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року у задоволенні позовних вимоги Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено повністю.
       Позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк«Приватбанк»- задоволено повністю.
       Визнано недійсним пункти Договору №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року, а саме: - п. 3.1, п.3.3, п.3.5, п 3.7, п.7.1 в частині : - кредитні кошти у розмірі 69612,48 грн. , винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн. , щомісячної винагороди у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно п.3.10 даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного Договору, який був укладений між ОСОБА_2 (на даниий час ОСОБА_1 ) та ПАТ КБ «Приватбанк» з моменту його укладання - 16 жовтня 2007 року.
       Розірвано кредитний договір №DNІ0АN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладений між ОСОБА_2 (на даниий час ОСОБА_1 ) та ПАТ КБ «Приватбанк».
       Стягнуто ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомоги та витрати пов`язані з розглядом справи в сумі 1500,00 грн.
       В апеляційній скарзі АТ КБ «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року просить скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі; стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.
       У відзиві ОСОБА_1 на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» на рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» без задоволення, а рішення від 03 березня 2020 року без змін.
       Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» – задоволено частково.
       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року в частині задоволених зустрічних позовних вимог - скасовано.
       Зустрічний позов ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору- задоволено частково.
       Визнано недійсним п.3.7 Договору №DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк».
       Виключено з п.7.1 Договору №DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» посилання щодо винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1450,80 грн., щомісячної винагороди у розмірі 0.14% від суми виданого кредиту на придбання автомобіля.
       В задоволенні зустрічного позову решти вимог -відмовлено.
       В решті рішення суду залишено без змін.
       Постановою Верховного Суду від 15 грудня 2021 року постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у частині вирішення первісних позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості скасовано, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
       Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року у частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсними пунктів кредитного договору.
       Вислухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення скасуванню в оскаржувальній частині з наступних підстав.
       Відмовляючи в задоволенні первісних позовних вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що банк звернувся до суду із пропуском строку позовної давності.
       Але з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.
       З матеріалів справи вбачається, що 16 жовтня 2007 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 (в подальшому прізвище було змінене на ОСОБА_3 ) уклали кредитний договір від 16 жовтня 2007 року №DNI0AN02000986, відповідно до якого відповідач отримала кредитні кошти на строк з 16 жовтня 2007 року по 15 жовтня 2014 року включно, у вигляді встановленої лінії (кредит) у розмірі 69612,48 грн на наступні цілі: 48360 грн – на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 34 грн – для сплати реєстрації предмета застави; 2470,96 грн – за договором особистого страхування від 16 жовтня 2007 року №DNI0AN02000986; 1450,80 грн – винагорода за надання фінансового інструменту (комісія); 17296,72 грн – на сплату страхових платежів. Відсоткова ставка за користування кредитом склала 1,43 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, а щомісячна винагорода (комісія) визначена у розмірі 0,14 % від суми наданого кредиту. Щомісячний платіж, починаючи з наступного місяця встановлено в сумі 1154,43 грн, з періодом сплати з 16 по 20 число кожного місяця (т.1 а. с.10–12).
       Пунктами 4.1 і 7.4 вказаного кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником своїх зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості по кредиту, за кожен день прострочки, але не менше 1 грн.
       Також у пункті 3.2 кредитного договору зазначено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
       Листом від 06 січня 2009 року банк повідомив ОСОБА_1 про збільшення з 01 лютого 2009 року розміру відсоткової ставки за кредитним договором до 27,48 % при цьому зазначив, що у разі незгоди з такими змінами умов договору, їй запропоновано в строк не пізніше 20 січня 2009 року звернутися у відділення банку, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (т.1 а.с.88).
       Листами від 26 листопада 2009 року та від 10 грудня 2009 року банк поставив вимогу перед боржником ОСОБА_1 про повернення суми кредиту в повному обсязі, нараховані проценти, комісії та штрафні санкції в тижневий термін (т.2 а. с.86, 87).
       Також у матеріалах справи наявне повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 вересня 2010 року, направлене відповідачу, із вимогою виконати зобов`язання за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року у тижневий строк з дати отримання цього повідомлення, а у разі невиконання порушеного зобов`язання, банк має намір звернути стягнення на предмет застави (т.1 а. с.94).
       Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 18 жовтня 2010 року у справі №2-10936/10 за позовом ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені позовні вимоги в повному обсязі та визнано недійсним пункт 2.3.1 кредитного договору від 16 жовтня 2007 року №DNІ0АN02000986, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», визнано незаконним дії банку щодо зміни в односторонньому порядку відсоткової ставки за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року №DNІ0АN02000986 (т.1 а.с.56, 57).
       Станом на 23 січня 2018 року згідно розрахунку, наданого АТ КБ «ПриватБанк», заборгованість за договором становила 170522,12 грн, яка складається з наступного: 36989,13 грн – заборгованість за кредитом (тіло кредиту); 2334,06 грн – заборгованість за комісією за користування кредитом; 131198,93 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т.2 а. с.60–62).
       Відповідно до положень ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
       Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
       Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
       Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч.1 ст.129 Конституції України).
       Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
       Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
       За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно із ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

       Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
       Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
       Судом встановлено, що за умовами укладеного 16 жовтня 2007 року кредитного договору кредитні кошти були надані на строк по 15 жовтня 2014 року включно, проте кредитор змінив строк виконання основного зобов`язання.
       Із розрахунку заборгованості та виписки по рахункам (містяться в матеріалах справи) вбачається, що ОСОБА_1 періодично здійснювала погашення заборгованості, зокрема, погашення були в період з 2007 року по 2015 рік, при цьому останній платіж ОСОБА_1 здійснила 27.07.2015 року в розмірі 1000 гривень.
       Позивач звернувся до суду 18.02.2015 року.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.
       Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Листом від 06 січня 2009 року банк повідомив ОСОБА_1 про збільшення з 01 лютого 2009 року розміру відсоткової ставки за кредитним договором до 27,48 % при цьому зазначив, що у разі незгоди з такими змінами умов договору їй запропоновано в строк не пізніше 20 січня 2009 року звернутися у відділення банку, надати письмове повідомлення про свою незгоду із зміненими умовами кредитування та погасити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (т.1 а. с.88).
        ОСОБА_1 не погодилася зі зміною умов кредитного договору, про що повідомила банк листом від 20 січня 2009 року, який було отримано кредитором 23 січня 2009 року (т.1 а. с.89).
       Таким чином, суд першої інстанції, визначив, що перебіг строку позовної давності за первісним позовом розпочався з 21 січня 2009 року.
       Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
       Згідно з ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
       В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що строк позовної давності переривався у зв`язку з тим, що позичальник періодично погашала заборгованість, зокрема в період з 2007 року по 2015 рік.
       Такі доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки в матеріалах справи наявні квитанції по сплаті заборгованості за період з 2009 року по 2015 рік, що відповідно до частини першої статті 264 ЦК України свідчить про переривання строку позовної давності.
       АТ КБ «ПриватБанк» просило (з урахуванням збільшених позовних вимог) стягнути з відповідача заборгованість станом на 23 січня 2018 року в загальному розмірі 170522,12 грн, яка складається з наступного: 36989,13 грн – заборгованість за кредитом; 2334,06 грн – заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 131198,93 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором (т.2 а. с.58).
       Тобто після 21 січня 2009 року кредитор продовжував нараховувати пеню за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
       Велика Палата Верховного Суду у пункті 28 постанови від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19) вказала, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.
       Таким чином, висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку позовної давності є помилковим, оскільки строк позовної давності у цій справі переривався в зв`язку з вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання боргу, а тому, усі вимоги позивача у первісному позові є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
       Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 26.04.2016 року у справі №3-269гс16, у постанові від 08.11.2017 у справі №6-2891цс16, у постанові від 14.02.2018 року у справі №161/15679/15.
       Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання виконувала не належним чином, станом на станом 23 січня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 170522,12 грн, яка складається з наступного: 36989,13 грн – заборгованість за кредитом; 2334,06 грн – заборгованість за комісією за користуванням кредитом; 131198,93 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, згідно наданого розрахунку (т.2 а.с.60-62).
       Розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитом, який надано позивачем, є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображає стан нарахувань в певні періоди часу.
       Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів ОСОБА_1 , всі проведені операції. Виписка є первинним бухгалтерським документом. З матеріалів справи не вбачається, а ОСОБА_1 не доведено відсутність заборгованості та, відповідно, виконання умов договору належним чином.
       Надана виписка по рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами по справі, та враховується колегією суддів при постановленні рішення.
       Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АТ КБ “ПриватБанк” підлягає задоволенню частково, а рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у цій частині.
       Позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості слід задовольнити.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” заборгованість по кредитному договору №DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року станом на 23.01.2018 року у розмірі 170522,12 гривень, яка складається з наступного: 36989,13 грн – заборгованість за кредитом; 2334,06 грн – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 131198,93 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ “ПриватБанк” судовий збір у розмірі 2663,45 грн.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” - задовольнити частково.
       Рішення Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 03 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - скасувати та ухвалити нове рішення у цій частині.
       Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості - задовольнити.
       Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” заборгованість по кредитному договору №DNI0AN02000986 від 16 жовтня 2007 року станом на 23.01.2018 року у розмірі 170522,12 гривень, яка складається з наступного: 36989,13 грн – заборгованість за кредитом; 2334,06 грн – заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 131198,93 грн – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.
       Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк “ПриватБанк” судовий збір у розмірі 2663,45 грн.
       Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Головуючий суддя                                                        О.В.Лаченкова

       Судді                                                                        В.С.Городнича 

                                                                               М.Ю.Петешенкова