ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/35707/21                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Кузьменко А.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  13 лютого 2023 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
Головуючого судді:                                                         Чаку Є.В., 
суддів:                                                                              Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.
                              
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)  про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити дії, -
                                          В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), в якому просив: 
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у присвоєнні листу Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи в якості його вихідного реєстраційного індексу вхідного реєстраційного індексу іншого службового документа, а саме: запиту на інформацію ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323;
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у невнесені до документаційного фонду Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповіді на запит ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323, яку оформлено листом Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи;
- визнати протиправною бездіяльність відповідача, яка полягає у неоформлені в листі Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 реквізиту "відмітка про наявність додатку"; 
- визнати протиправною відмову відповідача, яка сформована листом Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи, у задоволенні пункту 2 та пункту 3 запиту на інформацію ОСОБА_1 від 4 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323;
- визнати протиправними дії відповідача, які полягають у наданні недостовірної інформації у листі Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 10 червня 2021 року № ПІ-Ч-11-13/323 за підписом начальника Олени Середи про те, що накази Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 року № 342/6 "Про проходження службового розслідування", від 02 червня 2016 року № 343/6 "Про проведення службового розслідування" не реєструвались; 
- зобов`язати відповідача надати позивачу засвідчену належним чином цифрову та паперову копію наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 2 червня 2016 року № 342/6 "Про проведення службового розслідування";
- зобов`язати відповідача надати позивачу засвідчену належним чином цифрову та паперову копію наказу Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 2 червня 2016 року № 343/6 "Про проведення службового розслідування"; 
- стягнути з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь позивача моральну шкоду в сумі 501 гривні.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позов. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У апеляційній скарзі позивач зазначив, що дана справа мала б розглядатися за правилами загального позовного провадження, оскільки він не звертався до суду  з клопотанням про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, а суд не мав підстав робити висновки щодо її розгляду у порядку спрощеного позовного провадження та зазначати про це в ухвалі про відкриття провадження у справі. Апелянт зазначив, що рішення суду не відповідає вимогам п.4,8 ч.1 ст.246 КАС України, оскільки у його вступній частині не зазначено прізвище та ініціали секретаря судового засідання, а також прізвище та ініціали представника відповідача. Також на переконання позивача рішення суду не відповідає вимогам п.3,6,7 ч.4 ст.246 КАС України, оскільки у його мотивувальній частині не надано мотивовану оцінку жодному аргументу, наведеному позивачем у позовній заяві, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; не зазначено норми права, на які посилався позивач та мотиви їх не застосування; не зазначено мотиви, з яких суд, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що оскаржувані дії та бездіяльність відповідача визнано судом такими, що вчинено відповідно до вимог ч.2 ст.2 КАС України.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що не погоджується з доводами позивача і вважає їх необгрунтованими. Відповідач зазначив, що позивачем не наведено порушення його прав та інтересів безпосередньо оскаржуваною відповіддю від 10 червня 2021 року. Відповідач просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного (в порядку письмового) позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду необхідно  залишити без змін, з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що 04 червня 2021 року позивач звернувся до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із запитом про надання йому засвідчених у порядку встановленому законодавством копій документів у паперовій та електронній формі, а саме: наказ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 року №342/6 «Про проведення службового розслідування», наказ Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 року №343/6 «Про проведення службового розслідування».
Листом від 10 червня 2021 року №ПІ-Ч-11-13/323 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило позивача про розгляд його запиту від 04 червня 2021 року, який зареєстровано 04 червня 2021 року №ПІ-Ч-11-13/323, та про те, що накази «Про проведення службового розслідування» від 02 червня 2016 року №343/6, від 02 червня 2016 року №342/6 не реєструвались. Також позивачу повідомлено, що після уточнення інформації йому будуть надані копії.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Частина 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
Відповідно до частини першої статті 5 Закону України від 02 жовтня 1992 року № 2657-XII «Про інформацію» (далі - Закон № 2657-XII) кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, та до інформації, що становить суспільний інтерес, визначено    Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).
Згідно із статтею 1, пунктом 2 частини першої статті    5 Закону № 2939-VI    публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до статті 12 вказаного Закону суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у    статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Згідно з частиною першою та другою статті 19 Закону № 2939-VI запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 вказаного Закону  право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати і оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Як свідчать матеріали справи на запит позивача відповідачем було надано відповідь (лист від 10 червня 2021 року №ПІ-Ч-11-13/323).
Доводи позивача наведені у позовній заяві та апеляційній скарзі фактично зводяться до того, що відповідачем було порушено порядок реєстрації та оформлення відповіді на запит від 04 червня 2021 року.
Так позивач вважає, що відповідач оформив лист без врахування пунктів 11 та 12 глави 1 розділу ІІ Правил 1000/5, підпункту 5.22 пункту 5 ДСТУ 4163-2003, а надсилаючи лист не виконав вимоги пункту 4 глави 7 розділу ІІІ Правил 1000/5 та не перевірив наявність на документі відмітки про додатки; наявність і повноту додатків.
Згідно пунктів 11 та 12 глави 1 розділу ІІ Правил 1000/5 оформлення реквізитів організаційно-розпорядчої документації та порядок їх розташування здійснюються з урахуванням вимог Національного стандарту України «Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. ДСТУ 4163-2020», прийнятого наказом Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» від 01 липня 2020 року № 144 (далі - ДСТУ 4163-2020).
Під час підготовки, оформлення та/або опрацювання документів застосовують реквізити, що відповідають призначенню документа або способу його опрацювання.
Як пояснив відповідач при наданні відповіді на запит він керувався положеннями Інструкції з діловодства у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерстві юстиції (м. Київ), затвердженої наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 25 вересня 2020 року № 1151/6, погодженої протоколом засідання експертної комісії Державного архіву м. Києва від 13 квітня 2021 року № 01-03.
Згідно вказаної інструкції при реєстрації вихідних документів,(листів-відповідей) реєстраційний індекс складається з вхідного індексу (який було присвоєно при реєстрації документа). 
Судом встановлено, що 04 червня 2021 року в системі електронного документообігу «АСКОД» зареєстровано запит на інформацію позивача від 04 червня 2021 року за номером  №ПІ-Ч-11-13/323.
Відповідь на запит позивача також зареєстровано за номером ПІ-Ч-11-13/323.
Вказана відповідь у відповідності до вимог Інструкції з діловодства у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерстві юстиції (м. Київ), містить ім`я та прізвище підписанта документа. 
Вказані обставини, як вірно зазначив суд першої інстанції, свідчать про те, що при реєстрації та оформлені відповіді на запит від 04 червня 2021 року відповідач діяв відповідно до норм Інструкції з діловодства у Центральному міжрегіональному управлінні Міністерстві юстиції (м. Київ), а тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.
У апеляційній скарзі позивач зазначив, що суд першої інстанції передчасно відмовив у задоволенні позовних вимог, оскільки не встановив чи відповідає відмова відповідача у задоволенні пункту 2 та пункту 3 запиту вимогам статті 22 Закону України « Про доступ до публічної інформації.
Так у п.2 та п.3 запиту на інформацію від 04 червня 2021 року позивач просив надати Накази Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02.06.2016 року  №342/6, № 343/6 із назвою «Про проведення службового розслідування».
У листі від 10 червня 2021 року №ПІ-Ч-11-13/323 Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) повідомило позивача про розгляд його запиту від 04 червня 2021 року, який зареєстровано 04 червня 2021 року №ПІ-Ч-11-13/323, та про те, що накази «Про проведення службового розслідування» від 02 червня 2016 року №343/6, від 02 червня 2016 року №342/6 не реєструвались. Також позивачу повідомлено, що після уточнення інформації йому будуть надані копії.

На підтвердження своїх доводів позивачем до матеріалів справи було долучено копії облікових карток, у яких зазначено, що  у Головному територіальному управлінні юстиції у місті Києві  зареєстровано накази від 02 червня 2016 року №342/6, № 343/6 із назвою «Про проведення службового розслідування».
Водночас відповідачем було надано до суду облікові карти у яких наявна інформація про те, що накази Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 02 червня 2016 № 343/6 має статус «не набрав чинності», а від 02 червня 2016 року  № 342/6 має статус «втратив чинність».
Судом встановлено, що 02 червня 2016 року в Головному територіальному управління юстиції у місті Києві за № 342/6 зареєстровано наказ «Про утворення дисциплінарної комісії», за №343/6 зареєстровано наказ «Про затвердження персонального складу дисциплінарного складу дисциплінарної комісії».
Згідно пункту 7 Положення про систему обліку публічної інформації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 листопада 2011 року № 1277, у разі виявлення неточності, помилки або зміни інформації про документ, внесеної раніше, вносяться зміни до системи обліку.
Як пояснив відповідав в Систему обліку публічної інформації було внесено зміни щодо назв зазначених вище наказів.
Вказані обставини підтверджуються наявною у матеріалах справи копією службової записки Відділу організаційної роботи, документування та контролю Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) від 24.01.2022 №1654/10-22 та даними з Системи обліку Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Києва).
Саме у зв`язку зі зміною назв зазначених вище наказів, у відповідача була відсутня можливість надати позивачу копії наказів від 02 червня 2016 року  №342/6, № 343/6 з назвами «Про проведення службового розслідування».
Колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Статтею 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема: (4) визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, процедурні гарантії, закріплені в ст. 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов`язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань. Кожен має право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками; на це право, що є одним з аспектів права на доступ до суду, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав є неправомірним (рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), серія А №18, п. 28- 36).
Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 2 КАС України, до основних засад (принципів) адміністративного судочинства віднесено, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами. У свою чергу, ст. 45 Кодексу встановлює, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.
У рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення ч. 2 ст. 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади,  місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви №17160/06 та №35548/06; п. 33).
Суд також враховує вже зазначену позицію Європейського суду з прав людини у справі «Голдер проти Сполученого Королівства», згідно з якою саме «небезпідставність» доводів позивача про неправомірність втручання в реалізацію його прав є умовою реалізації права на доступ до суду. У п. 30- 32 рішення у справі «Наталія Михайленко проти України» (заява №49069/11) Суд повторює, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру (див. рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), п. 36, Series A №18). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання в реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним, та скаржиться на те, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції йому не було надано жодних можливостей подати до суду скаргу (див. серед іншого (inter alia), рішення у справах «Рош проти Сполученого Королівства» (Roche v. the United Kingdom), заява №32555/96, п. 117, та «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (Salontaji-Drobnjak v. Serbia), заява №36500/05, п. 132). Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), п. 57, Series A №93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява №40877/98, п. 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), п. 65, Series A № 294-B).
Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Це особливо стосується гарантій, закріплених ст. 6 Конвенції, з огляду на визначне місце, яке у демократичному суспільстві займають право на справедливий суд разом з усіма гарантіями за цією статтею (див. рішення у справі «Принц Ліхтенштейну Альберт-Адам ІІ проти Німеччини» (Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany) [ВП], заява №42527/98, п. 45). У п. 54 рішення у справі «Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland, заява №28249/95) Суд також погодився, що можуть бути справи, в яких майбутній позивач повинен мати попередній дозвіл до того, як йому дозволять процедуру подання позову (див. рішення суду у справі «Ашингдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), серія A, №93, п. 59).
Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (висновок, що сформований у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі №800/301/16).
Суд першої інстанції вірно зазначив, що зобов`язання суб`єктів владних повноважень вчинити певні дії є способом відновлення права особи, порушеного саме діями чи бездіяльністю таких осіб, які вона просить визнати протиправними.
В даному випадку позивачем не доведено порушення прав та інтересів саме  оскаржуваною відповіддю від 10 червня 2021 року.
Враховуючи наведені обставини у сукупності колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача  у повному обсязі.
          Стосовно доводів позивача про порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону, які полягали в розгляді в порядку спрощеного позовного провадження справи, яка підлягала розгляду в порядку загального позовного провадження, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з частиною першою статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
При цьому, за приписами частини другої статті 257 КАС України за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
Відповідно до частини третьої статті 257 КАС України при вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Поряд з цим, за правилами спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (частина четверта статті 257 КАС України).
Згідно приписів частини першої статті 263 КАС України суд розглядає за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справи щодо оскарження бездіяльності суб`єкта владних повноважень або розпорядника інформації щодо розгляду звернення або запиту на інформацію.
Згідно з частиною п`ятою статті 12 КАС України умови, за яких суд має право розглядати справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом.
З аналізу указаних положень процесуального закону вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності (частина шоста статті 12 КАС України), а також інші адміністративні справи, щодо яких процесуальний закон не містить імперативних норм про їхній розгляд за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України) або ж про заборону розглядати їх за правилами спрощеного позовного провадження (частина четверта статті 257 КАС України).
Якщо справа не належить до справ незначної складності у розумінні частини шостої статті 12 КАС України, це не забороняє її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження, як і не вимагає, щоб такий розгляд відбувався виключно за правилами загального позовного провадження (крім випадків, передбачених у частині четвертій статті 257 КАС України).
За відсутності імперативних вимог до порядку розгляду справи (спрощеного або загального) презюмується, що суд розглядає (усі) адміністративні справи за правилами спрощеного позовного провадження. Водночас, з урахуванням вимог, встановлених у частині третій статті 257 КАС, суд може прийняти рішення про розгляд певної справи (яку дозволено розглядати у порядку спрощеного позовного провадження) за правилами загального позовного провадження.
Зважаючи на положення статті 12, частини четвертої статті 257 КАС України, прямої заборони розглядати цю справу у порядку спрощеного провадження немає.
Крім того, виходячи із змісту частини другої статті 257 КАС України, за відсутності у процесуальному законі вказівки (прямої чи опосередкованої) на необхідність розгляду справи (з огляду на її категорію) тільки за правилами загального позовного провадження, суду дозволено розглядати цю справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (Заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Згідно ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

                                                      П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 вересня 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                          Н.М. Єгорова

                                                                                                            А.Ю. Коротких