ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

06 березня 2023 року 	м. Дніпро	справа № 280/126/22	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Чабаненко С.В., Чумака С.Ю., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року в адміністративній справі №280/126/22 (головуючий суддя першої інстанції Богатинський Б.В.) за позовом Головного управління ДПС у Запорізькій області до ОСОБА_1 про стягнення коштів за податковим боргом,-

В С Т А Н О В И В :
Позивач 09.12.2021 року (згідно штампу на поштовому конверті) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача кошти у сумі податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 110032,57 грн..
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що станом на день подання позовної заяви за відповідачем рахується податковий борг з орендної плати з фізичних осіб в розмірі 110032,57 грн.. Платнику податків направлено податкову вимогу про сплату боргу, однак сума податкового боргу самостійно не сплачена. 

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року адміністративний позов задоволено.
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 кошти у сумі податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб у розмірі 110032,57 грн..

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та  прийняти нове рішення, про  відмову в задоволенні позовних  вимог. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Вказує, що перелічені декларації з плати за землю не підписувалися і не надавалися/не направлялися відповідачем, про що позивач  повідомила суд у відзиві від 03.02.2022 року (абзаци 3-8 відзиву на позов, а/с 27; абзац 3 а/с 28), а наявність штампу контролюючого органу не може бути належним і допустимим доказом наведених обставин за будь-яких умов. Наголошує, що у відповідача взагалі не було підстав подавати податкові декларації з плати за землю за 2020 та 2021 роки за тих підстав, що ОСОБА_1 втратила право користування земельною ділянкою на законній підставі ще у 2015 році. 
Позивач  відзив на апеляційну скаргу не  подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, встановила таке. 
Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач - Головне управління ДПС у Запорізькій області є суб`єктом владних повноважень, який в даних правовідносинах реалізує надані йому Податковим кодексом України повноваження.
Згідно з інтегрованою карткою платника податків за позивачем рахується заборгованість із орендної плати з фізичних осіб на загальну суму 110032,57 грн..
Заборгованість виникла на підставі самостійно задекларованих сум грошового зобов`язання та підтверджується податковими деклараціями з плати на землю від 20.02.2020 року №12568 та від 22.02.2021 року №9693 (а.с. 8-11).
У зв`язку з несплатою платником податків визначених  та узгоджених сум податкових зобов`язань, контролюючим органом вживалися заходи щодо стягнення податкової заборгованості у встановленому законодавством порядку, а саме платнику податків засобом поштового зв`язку направлена податкова вимога форми «Ф» №39059-13/819 від 21.12.2020 року, яка отримана останньою 29.12.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.12).
Оскільки платник податків самостійно не сплатив узгоджені суми грошового зобов`язання у строки, встановлені законом, позивач  звернувся з даним  позовом до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не надано суду доказів, які б свідчили про погашення заборгованості, що є предметом стягнення, або спростовували наявність податкового боргу, або свідчили про неузгодження грошових зобов`язань, зокрема, у зв`язку з оскарженням податкової вимоги, якою вони визначені. Натомість позивачем доведено наявність у відповідача податкового боргу з орендної плати з фізичних осіб в розмірі 110032,57 грн..

Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Згідно зі ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Підпунктом 16.1.4 п. 16.1 ст.16, статтею 36 Податкового кодексу України встановлений обов`язок платника податків сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи. Податковий обов`язок платника податків виникає за кожним податком та збором. Податковий обов`язок є безумовним і першочерговим стосовно інших неподаткових обов`язків платника податків, крім випадків, передбачених законом.
Платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом (п. 15.1 ст. 15 ПК).
Відповідно до п.58.2. ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення надсилається (вручається) за кожним окремим податком, збором та/або разом із штрафними санкціями, передбаченими цим Кодексом, а також за кожною штрафною (фінансовою) санкцією за порушення норм іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, та/або пенею за порушення строків розрахунків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.
Згідно з п. 58.3 ст.58 ПК України податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.
Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. У такому самому порядку надсилаються податкові вимоги та рішення про результати розгляду скарг.
У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їх відмову прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення (абз. 6 п. 42.4 ст. 42 ПК).
Податкові повідомлення-рішення, якими відповідачу визначені податкові зобов`язання, надсилались у встановленому законодавством порядку і в розумінні статті 42 ПК України вважаються врученими, а податковий борг - узгодженим. 
Згідно із приписами ст.56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку. 
Згідно з п.14.1.175 ст.14 ПК України податковим боргом вважається сума грошового зобов`язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), самостійно узгодженого платником податків або узгодженого в порядку оскарження, але не сплаченого у встановлений цим кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов`язання.
Як зазначалось вище, відповідачем подавались податкові декларації, в яких ним самостійно задекларовані податкові зобов`язання з плати за землю. Зазначені зобов`язання відповідачем не уточнювались і не коригувались, доказів протилежного суду не надано, у зв`язку з чим також вважаються узгодженими. 
За приписами п.57.3 ст.57 ПК України у разі визначення грошового зобов`язання контролюючим органом за підставами, зазначеними у підпунктах 54.3.1 - 54.3.6 пункту 54.3 статті 54 цього Кодексу, платник податків зобов`язаний сплатити нараховану суму грошового зобов`язання протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання податкового повідомлення-рішення, крім випадків, коли протягом такого строку такий платник податків розпочинає процедуру оскарження рішення контролюючого органу.
Відповідно до п.59.1 ст.59 ПК України у разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов`язання в установлені законодавством строки, орган державної податкової служби надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення.
Згідно з п.95.2. ст.95 ПК України стягнення коштів та продаж майна платника податків провадяться не раніше ніж через 60 календарних днів з дня надіслання (вручення) такому платнику податкової вимоги.
З матеріалів  справи  вбачається, що ОСОБА_1 подавала податкові декларації з плати за землю від 20.02.2020 року №12568 та від 22.02.2021 року №9693, в яких  самостійно задекларувала суми грошових зобов`язань з орендної плати в розмірі відповідно  за  2020  рік -110062,65  грн.,  та  за  2021  рік - 110062,65  грн. (щомісячна  сплата  в  розмірі 9171,89 грн.) (а.с. 8-11).
У  зв`язку  з  несплатою  платником  податків  самостійно визначених  та  узгоджених  сум податкових  зобов`язань,  контролюючим  органом  вживалися  заходи  щодо  стягнення  податкової  заборгованості у  встановленому  законодавством  порядку,  а  саме: платнику  податків  засобами  поштового  зв`язку  направлялась  податкова  вимога  форми «Ф» № 39059-13/819 від 21.12.2020 року на суму боргу розмірі 9141,78 грн.,  (надіслана засобами поштового зв`язку на адресу платника) та отримана останньою 29.12.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.12).
Вказана вимога відповідачем в судовому порядку до теперішнього часу не  оскаржена, а  тому податковий борг вважається узгодженим.
Відповідно  до  п.59.5 ст.59 ПК України  у  разі  коли у  платника  податків,  якому надіслано (вручено) податкову  вимогу, сума  податкового  боргу  збільшується,  погашенню  підлягає вся сума  податкового  боргу  такого  платника  податку,  що  існує  на  день  погашення.
Податковим  кодексом не передбачено надіслання податкових вимог на кожну суму боргу,  а  тому податкові  вимоги на борг, що утворився після надіслання вимоги  форми Ф» № 39059-13/819 від 21.12.2020 року,  не приймались  та  не  надсилались.
Оскільки відповідачем сума податкового боргу після виставлення йому податкової вимоги не погашалася повністю, підстав для винесення нової податкової вимоги не виникало, отже процедура стягнення такого боргу позивачем вважається дотриманою.
Апеляційний суд погоджується з доводами позивача, що сума податкових зобов`язань відповідачем не була сплачена своєчасно, таких доказів матеріали справи не містять, а тому вона набула статусу податкового боргу. 
Доказів оскарження вищезазначених податкової вимоги чи погашення податкового боргу за визначеними грошовими зобов`язаннями у добровільному порядку відповідачем суду апеляційної інстанції не надано,  та  в  матеріалах  справи  такі  докази  відсутні.
Відповідно до інтегрованої картки платника податків з орендної плати, у відповідача  наявний податковий борг, який виник у 2020 році та залишається несплаченим до  теперішнього часу  в  розмірі  110032,57 грн. (а.с.7, 13-16).
Вказана  обставина  відповідачем  не спростована.
Відповідно до п.п. 20.1.34 п. 20.1 ст. 20 ПК України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо стягнення коштів платника податків, який має податковий борг, з рахунків у банках, що обслуговують такого платника податків, на суму податкового боргу або його частини.
Посилання відповідача на ту обставину, що наявні в матеріалах справи декларації  від 20.02.2020 року №12568 та від 22.02.2021 року №9693 нею не подавались та не  підписувались, апеляційний суд до уваги не приймає, оскільки надіслана та вручена у  встановленому законодавством порядку вимога про податкові зобов`язання  відповідачем не  оскаржена. 
Таким чином, відповідачем фактично не спростована наявність та розмір податкового боргу (будь-якого спору про це  не  існує, ані  окремо, ані в рамках цієї  справи зустрічного  позову не подавалось),  та вказана сума боргу на час розгляду справи відповідачем не погашена у добровільному порядку й доказів протилежного відповідачем   не надано. 
           Тож у відповідача дійсно наявний податковий борг з орендної плати за земельні ділянки, який виник у наслідок несплати самостійно задекларованих податкових зобов`язань.
Колегія суддів зазначає про безпідставність посилань відповідача на відчуження нею нерухомого майна (об`єкта незавершеного будівництва) і відповідно на протиправність визначення їй позивачем грошових зобов`язань з орендної плати, оскільки правомірність податкових зобов`язання, не є предметом спору в цій справі. Натомість, як зазначено вище, доказів оскарження і скасування цих рішень апелянтом суду не надано.
Оскільки податковий борг є узгодженим і не сплаченим, а податкова вимога вручена відповідачу, такий податковий борг підлягає стягненню з відповідача, як правильного висновку дійшов і суд першої інстанції.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення адміністративного позову.
У пункті 58 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені в апеляційній скарзі доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду відсутні.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 Кодексу адміністративного судочинства України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року в адміністративній справі №280/126/22 залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 04 липня 2022 року в адміністративній справі № 280/126/22 залишити без змін. 
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.    

   
Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      С.Ю. Чумак