Постанова
Іменем України
22 березня 2023 року
м. Київ
справа № 501/3545/19
провадження № 61-11059св22
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф., 
Шиповича В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», державний реєстратор комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта Сергій Васильович, 
треті особи, які не заявляються самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області, в складі судді Петрюченко М. І., від 24 червня 
2021 року та постанову Одеського апеляційного суду, в складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М., від 27 вересня 2022 року, 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У жовтні 2019 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С. В. про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.
Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що 02 квітня 2008 року між нею та 
АТ «Укрсоцбанк», укладений договір кредиту № 2008/661/Ф03.14/Ф03.14/028, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 99 000 грн строком користування до 01 квітня 2018 року.
Того ж дня в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 4103, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р. К., відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
Крім того, 04 квітня 2008 року між нею та АТ «Укрсоцбанк» укладений договір кредиту № 2008/661/Ф03.14/Ф03.14/036, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 260 000 грн строком користування до 03 квітня 2018 року.
Того ж дня в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 укладено іпотечний договір № 4259, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р. К., відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
02 липня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С. В. здійснив державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк».
Вважаючи, що вказане рішення державного реєстратора прийнято з порушенням норм чинного законодавства України, а саме: реєстрацію здійснено без документів, що підтверджують факт завершення 30-денного строку з моменту отримання всіма іпотекодавцями письмової вимоги про усунення порушень; про існування оцінки вартості предмету іпотеки іпотекодавцю не відомо та він із такими оцінками не ознайомлений; реєстрація права власності була проведена раніше, ніж прийнято рішення про таку реєстрацію; банк здійснив нарахування процентів та штрафних санкцій після припинення дії договору; розмір боргу, в рахунок погашення заборгованості якого прийнято у власність предмет іпотеки, є таким, що не відповідає дійсності; банк пропустив позовну давність щодо стягнення заборгованості за кредитним договором; відсутній розрахунок заборгованості за кредитом,  ОСОБА_1 просила суд:
-          визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» 
Манюти С. В. (з відкриттям розділу), індексний номер: 47644402 
від 05 липня 2019 року 13:15:07, яким за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 
2021 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду 
від 27 вересня 2022 року, позов задоволено.
Визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюти С. В. 
(з відкриттям розділу), індексний номер: 47644402 від 05 липня 2019 року 13:15:07, яким за АТ «Укрсоцбанк» зареєстровано право власності на нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру 
АДРЕСА_1 .
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Судові рішення мотивовані тим, що іпотекодержатель ухилився від виконання свого обов`язку, передбаченого як Законом України «Про іпотеку», так і Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України 
від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі - Порядок), щодо надсилання іпотекодавцю повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, зокрема вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття на нього права власності із зазначенням інформації про вартість майна, за якою відбулося зарахування вимог, що унеможливило встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі й шляхом набуття права власності.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі АТ «Альфа-Банк», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
02 листопада 2022 року АТ «Альфа-Банк» подало касаційну скаргу на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року. 
Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2022 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
У січні 2023 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 березня 2023 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник вказує те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14, від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, 
від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 жовтня 2020 року у справі № 645/1979/15, від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, 
від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 201/344/18, 
від 06 травня 2019 року у справі № 295/4950/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18, від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, 
від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, від 31 січня 2018 року у справі № 910/8763/17, від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19, 
від 03 червня 2020 року у справі № 363/568/18, від 03 червня 2020 року у справі № 359/8181/18, від 31 березня 2021 року у справі № 522/5185/19, 
від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, від 27 березня 2020 року у справі № 711/5575/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 755/21962/15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що на рішення державного реєстратора розповсюджується презумпція правомірності правочину і позивач повинен спростувати відповідну презумпцію.
В матеріалах справи відсутні документи з реєстраційної справи, позивач відповідні докази на підтвердження позовних вимог не надала, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що передбачені законом документи реєстратору не надавались та ним не перевірялись. 
Відповідач долучив до матеріалів справи вимогу, докази її направлення та відмову позивача від її отримання.
Закон України «Про іпотеку» та чинне законодавство України не встановлюють обов`язку погодження звіту оцінки з іпотекодержателем. Важливим є сам факт проведення оцінки.
Обраний позивач спосіб захисту порушеного права не зможе забезпечити і гарантувати ефективне відновлення порушеного права ОСОБА_1 . 
Відзив на касаційну скаргу не поданий
Фактичні обставини справи, встановлені судами
02 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»», був укладений договір кредиту № 2008/661/Ф03.14/Ф03.14/028, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 99 000 грн строком користування до 01 квітня 2018 року.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 
02 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 4104, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р. К., відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
04 квітня 2008 року між ОСОБА_1 та АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк»», був укладений договір кредиту № 2008/661/Ф03.14/Ф03.14/036, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 260 000 грн строком користування до 03 квітня 2018 року.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 04 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_1 , 
ОСОБА_2 , ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір № 4260, посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу Одеської області Слаєвою Р. К., відповідно до умов якого в іпотеку банку було передано нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .
02 липня 2019 року державний реєстратор комунального підприємства «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С. В. здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за АТ «Укрсоцбанк» з відкриттям розділу, індексний номер: 47644402 від 05 липня 2019 року 13:15:07.
Позиція Верховного Суду
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої-другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі у редакції, чинній на момент укладення договорів іпотеки) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.
У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частини перша та третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).
За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. 
Відповідно до частин першої та другої статті 37 Закону України 
«Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що пунктами 4.5.3. іпотечних договорів від 02 квітня 2008 року № 4104 та від 04 квітня 2008 року № 4260, укладених між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , перебачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки, у тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України 
«Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», (тут і далі у редакції, чинній на час державної реєстрації права власності на спірну квартиру за банком), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
У статті 18 вказаного Закону визначено порядок проведення державної реєстрації прав. 
Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц).
Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, серед іншого, визначено Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року (з відповідними змінами та доповненнями).
Згідно з пунктом 61 вказаного Порядку (в редакції станом на 02 липня 
2019 року) для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 
2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 
3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.
Іпотекодержатель на підтвердження факту направлення й отримання іпотекодавцем вимоги про порушення основного зобов`язання та звернення стягнення на предмет іпотеки у силу зазначених норм матеріального права зобов`язаний надати державному реєстратору докази отримання іпотекодавцем такої вимоги разом із заявою про державну реєстрацію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 638/20000/16-ц).
Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно. Повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати відповідну вимогу, але цього не відбулося з його вини. Доказом належного повідомлення можуть бути, зокрема, але не виключно, документи про вручення поштового відправлення з описом вкладення.
Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц, від 24 квітня 
2019 року у справі № 521/18393/16-ц, від 29 вересня 2020 року у справі 
№ 757/13243/17.
Частиною третьою статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною.
ОСОБА_1 , звертаючись до суду з цим позовом, серед іншого, посилалась на те, що реєстрацію здійснено без отримання документів, що підтверджують наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання всіма іпотекодавцями письмової вимоги про усунення порушень, а також на те, під час позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки був відсутній звіт про оцінку майна.
Згідно із статтею статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник ОСОБА_1 -07 травня та 01 червня 2021 року, посилаючись на те, що у позивача існують складнощі в отриманні документів, на підставі яких державний реєстратор КП«Агенція реєстраційних послуг» Манюта С. В. здійснив перереєстрацію права власності на квартиру, заявляла клопотання про витребування належним чином засвідчених копій матеріалів реєстраційної справи. 
Вирішуючи вказані клопотання, районний суд, зокрема, врахувавши заперечення представника АТ «Альфа-Банк» проти їх задоволення, постановив ухвали від 11 травня 2021 року та від 01 червня 2021 року, в яких дійшов висновку про відсутність підстав для витребування копій матеріалів реєстраційної справи.
Натомість, як правильно встановив суд апеляційної інстанції, АТ «Альфа-Банк», яке заперечувало проти задоволення вказаного клопотання, в ході розгляду справи в суді першої інстанції самостійно не надало доказів отримання позивачем вимоги банку про усунення порушень, надісланої  ОСОБА_1 та документу, який підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. 
При цьому у відзиві на позовну заяву відповідач зазначав, що 03 червня 
2019 року суб`єкт оціночної діяльності провів оцінку квартири 
АДРЕСА_1 та визначив її вартість. Проте доказів на підтвердження вказаних обставин також не надав.
Враховуючи процесуальну поведінку відповідача, який заперечував проти витребування матеріалів реєстраційної справи, однак самостійно їх також не надав і не спростував належними доказами обставин, на які посилався позивач, суди попередніх інстанційправильно визначилися з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги щодо неправильно обраного позивачем способу захисту своїх прав є безпідставними з огляду на висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20). Порушення права власності ОСОБА_1 відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за банком і на час вирішення справи майно не було відчужене банком іншій особі, а тому задоволення вимог про визнання незаконним та скасування відповідного рішення державного реєстратора призведе до відновлення становища, яке існувало до порушення.
Доводи касаційної скарги, які спрямовані на переоцінку доказів, підлягають відхиленню, оскільки встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених обставин, не суперечать висновкам, що викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14,
 від 04 липня 2018 року у справі № 522/2732/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, від 23 жовтня 2020 року у справі № 645/1979/15, 
від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, 
від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, у постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 201/344/18, від 06 травня 2019 року у справі № 295/4950/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 922/1163/18, 
від 29 серпня 2018 року у справі № 909/105/15, від 29 серпня 2018 року у справі № 910/23428/17, від 31 січня 2018 року у справі № 910/8763/17, 
від 15 жовтня 2020 року у справі № 755/2030/19, від 03 червня 2020 року у справі № 363/568/18, від 03 червня 2020 року у справі № 359/8181/18, 
від 31 березня 2021 року у справі № 522/5185/19, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц, від 27 березня 2020 року у справі № 711/5575/18, 
від 08 квітня 2020 року у справі № 755/21962/15, на які посилався заявник у касаційній скарзі.
Зважаючи на викладене, переглянувши оскаржені судові рішення, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування, оскільки суди попередніх інстанцій, з огляду на надані учасниками справи докази, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, ухвалили судові рішення із правильним застосуванням норм матеріального права та без порушення норм процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін. 
Державний реєстратор КП «Агенція реєстраційних послуг» Манюта С. В. судові рішення у розглядуваній справі в апеляційному та касаційному порядку не оскаржував. 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 24 червня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 вересня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	Є. В. Синельников О. В. Білоконь Н. Ю. Сакара С. Ф. Хопта В. В. Шипович