УХВАЛА                                                           
27 березня 2023 року 
м. Київ
справа № 752/15449/18
провадження № 61-2499св21 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб в Голосіївському районі міста Києва Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року у складі судді Плахотнюк К. Г., додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2020  року у складі судді Плахотнюк К. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Сержанюка А. С., Гуля В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації.
Позов обґрунтований тим, що їй з 23 лютого 2017 року на праві приватної власності 
належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .
У будинку зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , які ніколи у будинку не проживали та не проживають, у ньому відсутні їхні особисті речі.
Вона не створювала відповідачам перешкоди щодо проживання у будинку, їх місцезнаходження їй невідоме.
Факт реєстрації відповідачів в належному їй будинку створює для неї перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні ним.
Просила визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування належним їй на праві приватної власності жилим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року позов задоволено.
Визнано  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування жилим приміщенням у приватному будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Додатковим рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2020  року знято ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
Постановою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року залишено без змін.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з такого.
Позов ОСОБА_1 обґрунтований відсутністю згоди на реєстрацію місця проживання відповідачів у житловому будинку, а також тим, що вони не проживають у спірному будинку з моменту реєстрації.
ОСОБА_1 є власницею будинку на АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 лютого 2017 року № 19205260.
Відповідачі у справі визнали зазначені позивачкою підстави позову, про що повідомили суд першої інстанції, що підтверджено їх заявами від 09 січня 2019 року та від 29 січня 2019 року.
Заява ОСОБА_2 про визнання позову надіслана поштою на адресу суду, а заява ОСОБА_3   подана безпосередньо до канцелярії суду.
У зв`язку з цим суди вважали відсутніми підстави для з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, просив скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив докази у справі, не встановив обставини справи, які стосувались факту проживання чи не проживання відповідачів у приватному будинку за адресою:  АДРЕСА_1 . З огляду на частину четверту статті 206 ЦПК України суди не могли покласти в основу судових рішень лише визнання позову відповідачами, не дослідивши обставини справи. Крім визнання позову мають бути законні підстави для його задоволення.
Суди не встановили процесуальну дієздатність представника ОСОБА_2 , не надали оцінку діям представника щодо визнання позову.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, провадження № 61-21748св18; постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.
Аргументи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду у квітні 2021 року, ОСОБА_1 заперечує проти доводів  ОСОБА_2 , просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Відзив мотивовано тим, що правовідносини у справах № 588/1311/17, № 524/10054/16 та № 373/2054/16-ц не є подібними до правовідносин у справі № 752/15449/18, яка переглядається у касаційному порядку.
Просила розгляд справи здійснювати з викликом сторін.
Право власності на спірний будинок належить виключно ОСОБА_1 
ОСОБА_2 не надав доказів вчинення його представником ОСОБА_4 дій всупереч його (відповідача) інтересам чи інших осіб. Довіреність представника є дійсною, не скасованою у встановленому порядку, факт її видання не заперечується заявником.
ОСОБА_3 заяву про визнання позову подав безпосередньо до канцелярії суду першої інстанції, його особу було встановлено. Він не оспорює судові рішення у цій справі, оскільки має інше житло, в якому зареєстрований з 2019 року.
Заявник не надав доказів проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Повістки, направлені судами за вказаною адресою, повернені до суду у зв`язку з відсутністю адресатів.
Скаржник подав касаційну скаргу з метою використання її в іншій судовій справі № 752/24916/20 про визнання незаконним рішення про приватизацію земельної ділянки, скасування рішення про її реєстрацію та встановлення юридичного факту про визнання права на приватизацію земельної ділянки.
Її колишній чоловік ОСОБА_5 , який вів асоціальний спосіб життя, під дією алкоголю подарував 25/100 частини будинку стороннім особам - відповідачам.
Після пожежі будинку вона самостійно його відновила.
Відповідачі не відбудували новий будинок замість того, який згорів внаслідок пожежі.
Станом на день подання відзиву на касаційну скаргу рішення виконано третьою особою у справі.
З огляду на докази у справі відсутні порушення суддями процесуального закону.
У відповіді на відзив, поданій у квітні 2021 року,  ОСОБА_2 підтримав доводи своєї касаційної скарги.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи. 
У березні 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
ОСОБА_1 є власницею житлового будинку на АДРЕСА_1 , яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23 лютого 2017 року за № 19205260 (а. с. 19).
Згідно з довідкою форми № 3, виданою 16 грудня 2015 року Комунальним концерном «Центр комунального сервісу», на житловій площі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 (власник), ОСОБА_6 (син власника), ОСОБА_7 (колишній чоловік власника), ОСОБА_8 (внук власника) (а. с. 20).
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 (приватний будинок) станом на 08 травня 2018 року зареєстровані: ОСОБА_1 , з 25 листопада 1966 року; ОСОБА_7 ,  з 23 липня 1992 року; ОСОБА_6 , з 03 червня 1995 року; ОСОБА_2 , з 04 лютого 1999 року; ОСОБА_3 , з 27 березня 2003 року; ОСОБА_8 , з 22 травня 2015 року (а. с. 24).
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 визнали визначені ОСОБА_1 підстави позову, що підтверджено їх заявами від 09 січня та 29 січня 2019 року (а. с. 34, 37).
Заява представника ОСОБА_2 про визнання позову надіслана на адресу суду поштою, а заява ОСОБА_3 подана ним безпосередньо до канцелярії суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченоїпунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.
З огляду на доводи касаційної скарги Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги. 
У справі, що переглядається, заявник посилається на правові висновки, сформульовані у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, провадження № 61-21748св18; постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18.
Для визначення подібності правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в мотивувальних частинах постанов Великої Палати Верховного Суду у справах від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19, провадження № 14-166цс20, від 08 лютого 2022 року, у справі №2-7763/10, провадження № 14-197цс21, згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. 
У постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, провадження № 61-39156св18, викладено висновок у справі за позовом ОСОБА_1 до Тростянецької районної ради Сумської області про визнання права власності за набувальною давністю.
У вказаній постанові Верховний Суд погодився з висновками судів попередніх інстанцій про те, що позивачка не довела факт безтитульного володіння спірним житловим приміщенням, що є обов`язковим критерієм для набуття права власності на майно за набувальною давністю. Також зазначено, що сам по собі факт визнання відповідачем позову не є підставою для його задоволення.
Верховний Суд вказав, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не ґрунтується на жодній правовій підставі володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.
За набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.
У вказаній справі встановлено, що позивачка не може вважатися такою, що набула у власність спірне житлове приміщення за набувальною давністю.
Крім того, посилаючись на статтю 206, частину шосту статті 263 ЦПК України, Верховний Суд зазначив, що суди не вправі покладати в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.
Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в цьому випадку відсутні.
У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16, провадження № 61-21748св18, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ПАТ «Дельта Банк», ТОВ «Колекторська компанія Вердикт» про встановлення факту, що має юридичне значення (проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу з відповідачем) та визнання права власності на 1/2 частини квартири, викладено висновки, що у випадку, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжує судовий розгляд. Відповідач подав заяву про визнання безпідставного позову, в якому фактично відсутній предмет спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18, викладено висновок у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, 3 % річних. 
Верховний Суд переглянув вказану справу та дійшов висновку, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті, суди врахували встановлену статтею 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину та зробили обґрунтований висновок про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором.
Велика Палата Верховного Суду не погодилась з висновками судів у частині визначення 3 % річних у гривні.
Оскільки на день перегляду судового рішення касаційним судом боргове зобов`язання не виконане, Велика Палата Верховного Суду здійснила розрахунок 3 % річних з урахуванням належного тлумачення частини другої статті 625 ЦК України. 
У справі, що переглядається, предметом спору є визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації.Відповідачі у справі визнали позов.
Отже, правовідносини у справах № 588/1311/17, № 524/10054/16 та № 373/2054/16-ц не є подібними з правовідносинами у справі, що переглядається (суб`єктний, предметний та змістовний критерії).
Касаційна скарга заявника не містить посилання на інші підстави касаційного оскарження судових рішень згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, як і посилання на докази на їх підтвердження. 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 травня 2019 року у справі № 761/10509/17, провадження № 14-53цс19, сформувала правовий висновок, згідно з яким, якщо касаційна скарга прийнята до провадження суду касаційної інстанції помилково, тому у зв`язку з цим касаційне провадження у справі необхідно закрити. Наведений правовий висновок підлягає застосуванню судом до процесуальних правовідносин, які з огляду на викладене, виникли під час розгляду цієї касаційної скарги. 
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
Оскільки підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини другої статті 389 ЦПК України (неврахування висновків викладених у постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17, від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16; постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц) не отримала підтвердження після відкриття касаційного провадження, то відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України касаційне провадження в частині перегляду судових рішень за касаційною скаргою ОСОБА_2 підлягає закриттю з мотивів, наведених вище.
Відповідно до частини другої статті 396 ЦПК України про закриття касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу.
Верховний Суд зазначає, що під час вирішення питання про закриття касаційного провадження у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а встановлюється наявність підстав чи відсутність таких підстав для їх касаційного оскарження відповідно до статей 389, 394  ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями 19, 389, 394, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року, додаткове рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 червня 2020  року та постанову Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Відділ громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб в Голосіївському районі міста Києва Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням жилим приміщенням та зняття з реєстрації закрити.
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                             А. С. Олійник
О. В. Ступак
В. В. Яремко