Справа № 466/2588/19                                 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С. 
Провадження № 22-ц/811/767/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 лютого 2023 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Савуляка Р.В.,
суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І., 
за участі секретаря: Салати Я.І.
з участі представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника АТ «Універсал Банк» - Ганенко О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану в інтересах ОСОБА_3 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третьої особи, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Савицької Тетяни Орестівни про визнання квартири такою, що передана в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , третьої особи, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Савицької Тетяни Орестівни про визнання квартири такою, що передана в іпотеку та звернення стягнення на предмет іпотеки.
В обґрунтування позовних вимог зазначали, що між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 21 вересня 2007 року укладено Кредитний договір №001-2914/756-0187 на загальну суму 43410,00 швейцарских франків з терміном повернення кредиту до 10 вересня 2037 року. Зазначений кредит ОСОБА_1 отримала на придбання квартири.
Стверджували, що 21 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний Банк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим №7322.
Згідно положень договору іпотеки, майнові права за Договором №24-1/0051-07 про участь у Фонді Фінансування будівництва виду А «Нове місто», укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем 21 вересня 2007 року. Характеристика нерухомого майна, майнові права на отримання якого у майбутньому складають предмет іпотеки, нам пайову участь в будівницві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 – надалі за текстом «Предмет Іпотеки», та всіх додатків до Інвестиційного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельна компанія «Нове місто», а також право вимоги зобов`язаннями по вищезазначених договорах, які можуть виникнути в майбутньому.
Вказували, що ОСОБА_1 05 березня 2018 року відчужено вказану квартиру, шляхом перетворення її Договором дарування №287 від 05 березня 2018 року на ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріальго округу Савицькою Т.О.
На думку позивача, ОСОБА_1 свідомо переоформила предмет іпотеки на нового власника без згоди на це Іпотекодержателя, з метою унеможливити в подальшому виконання зобов`язань за кредитним договором. Зазначає, що ОСОБА_1 з 2016 року не погашає кредит.
З урахуванням уточнених позовних вимог, просили суд визнати однокімнатну квартиру, загальною площею 42,1кв.м. житловою площею 15,7 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 такою, що передана в іпотеку як забезпечення вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору №001-2914/756-0187 від 21.09.2007 року, укладеним між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 ; звернути стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки), а саме однокімнатну квартиру загальною площею 42.1кв.м. житловою площею 15,7кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №001-2914/756-0187 від 21.09.2007, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 у сумі 36587,66 швейцарських франків.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 15 жовтня 2019 року позов задоволено.
Визнано нерухоме майно, а саме однокімнатну квартиру загальною площею 42.1кв.м. житловою площею 15,7кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 таким, що передане в іпотеку, як забезпеченням вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору №001-2914/756-0187 від 21.09.2007 року та укладеним між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 .
Звернуто стягнення на заставлене майно (предмет іпотеки), а саме однокімнатну квартиру загальною площею 42.1кв.м. житловою площею 15,7кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , шляхом продажу предмету іпотеки на електронних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №001-2914/756-0187 від 21.09.2007, укладеного між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 за початковою ціною для реалізації, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на цей вид майна на момент реалізації предмета іпотеки.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 09 грудня 2020 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 .
В апеляційній скарзі посилається на те, що на час укладення договору дарування квартири, вона не була предметом застави в рахунок забезпечення виконання кредитного договору № 001-2914/756-0187, а також на час укладення договору були відсутні будь-які обтяження на цю квартиру.
Стверджує, що право власності зареєстровано за малолітньою особою ОСОБА_3 .
Вважає, що оскільки відповідачем у даній справі є малолітня ОСОБА_3 , а позовні вимоги направлені на позбавлення права власності на нерухоме майно, суд першої інстанції повинен був залучити до участі у справі органи опіки та піклування.
Просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи із наступних обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом та матеріалами справи встановлено, що між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 21 вересня 2007 року укладено Кредитний договір №001-2914/756-0187 на загальну суму 43410,00 швейцарських франків з терміном повернення кредиту до 10 вересня 2037 року. Зазначений кредит ОСОБА_1 отримала на придбання квартири /арк.спр.21-28/.
21 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний Банк», правонаступником всіх прав і обов`язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Нор Н.М. за реєстровим №7322 /арк.спр.18-21/.
Згідно положень договору іпотеки, майнові права за Договором №24-1/0051-07 про участь у Фонді Фінансування будівництва виду А «Нове місто», укладеного між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем 21 вересня 2007 року. Характеристика нерухомого майна, майнові права на отримання якого у майбутньому складають предмет іпотеки, на пайову участь в будівницві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 – надалі за текстом «Предмет Іпотеки», та всіх додатків до Інвестиційного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельна компанія «Нове місто», а також право вимоги зобов`язаннями по вище вказаним договорам, які можуть виникнути в майбутньому.
У серпні 2015 р. кредитор звернувся до Франківського районного суду м. Львова із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 001-2914/756-0187 від 21 вересня 2007 р.
Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 30 листопада 2017 р. по справі № 465/5553/15-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Універсал Банк» станом на 15 лютого 2016 року заборгованість в розмірі 36 587,66 швейцарських франків та 3654,00 гри. судових витрат. Вказане рішення набрало законної сили, після його перегляду Львівським апеляційним судом 12 серпня 2019 р.
Поряд з цим, у травні 2017 р. Шевченківським районним судом м. Львова було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Hop Н.М. про визнання недійсним договору іпотеки (справа №466/2560/17).
Рішенням Шевченківським районним судом м. Львова від 20 вересня 2017 р. по справі № 466/2560/17 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано недійсним Іпотечний договір від 21 вересня 2007 року, який укладений між Відкритим акціонерним товариством «Банк Універсальний» та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Hop Н.М. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за № 7322 з моменту його укладення 21 вересня 2007 року.
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 р. апеляційну скаргу ПАТ «Універсал Банк» залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 вересня 2017 року залишено без змін.
Постановою Касаційного Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 20 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 21 грудня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Універсал Банк» про визнання іпотечного договору недійсним- відмовлено.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій договором іпотеки, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.
Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об`єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.
Предметом іпотеки могли бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернено стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.
Предметом також міг бути об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.
Частина об`єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості.
Водночас поняття «іпотека майнових прав» і порядок регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.
Майнове право, що є предметом застави (іпотеки), це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.
Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об`єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.
Пунктом 1.1.1 договору іпотеки від 21 серпня 2007 року, що був укладений між сторонами, передбачено, що майнові права по інвестиційному договору включають права вимоги будівництва (будівництва, реєстрації та передачі у власність на підставі інвестиційного договору та договору цесії) квартири АДРЕСА_2 , яке стане власністю іпотекодавця після завершення будівництва об`єкта, що є забезпеченням виконання зобов`язань боржника у повному обсязі за договором, що обумовлює основне зобов`язання.
Так, позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передання в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане її власністю.
При цьому іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту, тобто особа, яка згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №136621047 від 05 вересня 2018р. власником однокімнатної квартири, загальною площею 42,1кв.м. житловою площею 15,7 кв.м, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі Договору дарування №287 від 05 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Савицькою Тетяною Орестівною.
Тобто, Іпотекодавець переоформив предмет іпотеки після на нового власника без згоди на це Іпотекодержателя, з метою унеможливити в подальшому виконання рішення суду про стягнення боргу, тим самим ухиляючись від виконання зобов`язань за кредитним договором.
Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц «Відповідно до вимог статті 23 Закону «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець не був її власником. Іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна. 
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц викладено наступний правовий висновок щодо наслідків переходу права власності на предмет іпотеки до третьої особи: «ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов`язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Ураховуючи сутність іпотеки та зміст правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин, ефективним відновленням прав кредитора у зв`язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування передбаченої угодою сторін процедури звернення стягнення на іпотечне майно як однієї з умов надання (отримання) кредиту.
Аналогічні висновки щодо застосування до спірних правовідносин статті 23 Закону № 898-IV та поширення її дії на особу, щодо якої встановлено факт переходу права власності на квартиру під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на цю квартиру, викладені у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6?1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження № 6-1582цс16), а також неодноразово підтримані колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц (провадження № 61-4453св18), від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц (провадження № 61-18566св18) та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц (провадження № 61-5447знв18), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав від їх відступу».
Положення статей 526, 599 ЦК України передбачають, що зобов 'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Отже, якщо договір іпотеки не припинено з визначених законом підстав, то усі права і обов`язки, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися і бути діючими до його повного виконання.
Будь-які охоронні зобов`язання, які випливають із основного зобов`язання, не повинні припинити свою дію зобов`язань, які забезпечують основне, що залишилося невиконаним.
Така правова позиція викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у від 11 листопада 2019 року у справі № 756/15538/15-ц.
Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що нерухоме майно, а саме однокімнатна квартира загальною площею 42.1кв.м. житловою площею 15,7кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 є такою, що передана в іпотеку, як забезпеченням вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», що випливають з кредитного договору №001-2914/756-0187 від 21 вересня 2007 року та укладеним між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 . 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в інтересах ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Заочне рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 28 березня 2019 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 20 лютого 2023 року.

Головуючий:                                                                Савуляк Р.В.

Судді:                                                                        Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.