ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
07 березня 2023 року           справа №200/5253/22 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Геращенко І.В., Казначеєв Е.Г., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника позивача Самохвалова Сергія Володимировича на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/5253/22 (головуючий І інстанції Кравченко Т.О.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

                                                              У С Т А Н О В И В:

22 грудня 2022 року до Донецького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (далі – відповідач, ГУНП в Донецькій області), надісланий через підсистему ЄСІТС “Електронний суд” 16 грудня 2022 року, в якому позивач просив: визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Донецькій області від 13 червня 2022 року № 262о/с; визнати протиправним та скасувати наказ ГУНП в Донецькій області від 13 червня 2022 року № 643; поновити капітана поліції ОСОБА_1 на службі в ГУНП в Донецькій області на посаді оперуповноваженого відділу кримінальної поліції Маріупольського районного управління поліції з 13 червня 2022 року; стягнути з ГУНП в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 червня 2022 року по день ухвалення судом рішення про його поновлення на службі в ГУНП в Донецькій області.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 23 грудня 2022 року позовна заява була залишена без руху з наданням позивачу п`ятиденного строку з дня вручення цієї ухвали засобами електронного зв`язку для усунення недоліків позовної заяви. 
Недоліки позовної заяви мали бути усунені шляхом: приведення позовної заяви у відповідність до вимог п. 2 ч. 5 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС), зазначивши номер засобів зв`язку позивача та номер засобів зв`язку і офіційну електронну адресу або адресу електронної пошти відповідача; подання заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.
Електронний примірник ухвали від 23 грудня 2022 року був доставлений до електронного кабінету представника позивача в підсистемі ЄСІТС “Електронний суд” 23 грудня 2022 року.
Таким чином, відповідно до приписів ст. 120 КАС, п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви розпочався 24 грудня 2022 року і сплинув 28 грудня 2022 року.
28 грудня 2022 року через підсистему ЄСІТС “Електронний суд” представник позивача – адвокат Самохвалов С.В. на виконання ухвали від 23 грудня 2022 року подав заяву, в якій просив відкрити провадження у справі та призначити її до розгляду.
В заяві від 28 грудня 2022 року представник позивача зазначив, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Однак, відповідно до ч. 1 ст. 120 КАС, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Представник позивача вказував на те, що ч. 5 ст. 122 КАС не визначено відповідну календарну дату або подію, з якою процесуальний закон пов`язує початок перебігу місячного строку.
За висновком представника позивача, початок перебігу процесуального строку справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення безпосередньо адміністративним процесуальним законом не встановлено, а тому для визначення початку перебігу процесуального строку за аналогією закону необхідно застосувати положення ч. 2 ст. 233 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України), згідно з якою у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу(розпорядження) про звільнення.
Представник позивача стверджує, що ГУНП в Донецькій області до теперішнього часу не вручило ОСОБА_1 наказ про звільнення, а довідка від 13 червня 2022 року № 1044\12\02-2022 про повідомлення щодо звільнення таким наказом не є.
У зв`язку з цим представник позивача вважає, що дата отримання ОСОБА_1 довідки від 13 червня 2022 року № 1044\12\02-2022 не є початком перебігу процесуального строку.
Крім того, представник позивача стверджує, що зазначену довідку ОСОБА_1 отримав лише у листопаді 2022 року, після чого одразу звернувся за правовою допомогою до Маріупольського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Представник позивача зазначає, що 09 листопада 2022 року Маріупольський центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги призначив його представляти інтереси ОСОБА_1 , на що було видано довіреність та доручення.
Після отримання зазначених документів, на електронну пошту відповідача представник позивача направив адвокатський запит від 01 грудня 2022 року № 5, у якому просив надати копії наказу про звільнення позивача та матеріалів службового розслідування.
16 грудня 2022 року, після того, як час для надання відповіді на адвокатський запит сплинув, а відповідь так і не надійшла, через підсистему ЄСІТС “Електронний суд” ОСОБА_1 , від імені якого діяв представник – адвокат Самохвалов С.В., звернувся до суду з цим позовом.
Представник позивача наполягає, що в будь-якому випадку строк звернення до суду не є пропущеним.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/5253/22 позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області про визнання протиправним та скасування наказів, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – повернуто позивачеві.
Представник позивача не погодився з ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.                                                                      В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у даному випадку необхідно врахувати, що порушення прав позивача полягає в незаконному звільненні його зі служби в поліції.
Відповідно до частини 2 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію" № 580 від 02.07.2015р., днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.
Отже, Закон "Про Національну поліцію" не передбачає видання будь яких довідок чи повідомлень про звільнення поліцейських, єдиним документом який підтверджує звільнення поліцейського є тільки наказ.
Відповідно про порушення свого права позивач повинен дізнатися саме з дня отримання наказу про звільнення, який позивач до теперішнього часу не отримав.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 122 КАС встановлено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з ч. 3 ст. 122 КАС для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
За визначенням, наведеним у п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС, публічна служба – діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Спірні правовідносини виникли у зв`язку зі звільненням позивача з публічної служби, отже в даному випадку застосовується визначений ч. 5 ст. 122 КАС місячний строк звернення до суду.
Посилання представника позивача на норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України суд вважає безпідставним, зважаючи на висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 420/334/19.
У цій постанові Верховний Суду зазначив , крім іншого, наступне:
“29. Відтак, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
30. Таким спеціальним строком для звернення адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України. Цією нормою встановлені скорочені строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, які, у свою чергу, не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. Водночас не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду. При цьому порівняльний аналіз словоформ “дізналася” та “повинна була дізнатися” дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.
32. Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України, якою врегульовано питання строків звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення – в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення.
36. Строк звернення до адміністративного суду – це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
38. Відтак початок перебігу строків звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
39. Водночас слід зазначити, що строк звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи розпочинає свій перебіг лише за умови, що остання була реально обізнаною з фактом їх порушення оспорюваними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
40. Так, за висновками Європейського суду з прав людини, загалом прийнятним вважається встановлення в національному законодавстві процесуальних обмежень та вимог з метою належного здійснення правосуддя; проте вони не повинні підривати саму суть права на доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини від 16 грудня 1992 року у справі “Хаджіанастасіу проти Греції”, пункти 32-37).
51. При цьому очікується, що заявник продемонструє уважне ставлення до дотримання процесуальних вимог національного законодавства, наприклад до строків для подання адміністративного позову (рішення Європейського суду з прав людини від 7 вересня 1999 року у справі “Йодко проти Литви” (Jodko v. Lithuania).
55. Доводи касаційної скарги про те, що для обчислення строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі має застосовуватись частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України, якою визначено місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки є необґрунтованими, оскільки цей спір виник з приводу проходження та звільнення з публічної служби, а тому до спірних відносин застосовуються положення КАС України, якими встановлено спеціальні строки звернення до адміністративного суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
56. Такий висновок щодо пріоритету спеціального законодавства, в частині звернення з позовом щодо проходження публічної служби, викладений у постанові Верховного Суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 640/18439/19.
57. Верховний Суд зауважує, що частиною другою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
58. Поняття “особа повинна” слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
59. Таким чином, доводи скаржника, що строк звернення до суду слід було обчислювати з дати вручення йому копії наказу про звільнення або видачі трудової книжки, а не з дати коли він дізнався або повинен був дізнатися про звільнення з роботи є безпідставними.
60. Тобто, вирішення питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом не ставиться в залежність від порядку отримання наказів, а вирішується з огляду на факт, коли він дізнався або повинен був дізнатись про порушення такого права.”.
Норми ч. 2 ст. 233 КЗпП України не підлягає застосуванню при вирішенні питання про дотримання ОСОБА_1 строку звернення до адміністративного суду з позовом про поновлення на публічній службі.
Предметом спору у справі є накази ГУНП в Донецькій області від 13 червня 2022 року № 643 та № 262о/с, якими позивача звільнено зі служби в поліції.
В заяві від 28 грудня 2022 року представник позивача зазначає, що довідку Управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області від 13 червня 2022 року № 1044/12/02-2022 з інформацією про звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції позивач отримав в листопаді 2022 року.
Ні до позовної заяви, ні до заяви представника позивача від 28 грудня 2022 року не додані докази на підтвердження дати отримання ОСОБА_1 довідки Управління кадрового забезпечення ГУНП в Донецькій області від 13 червня 2022 року № 1044/12/02-2022.
Водночас в дорученні Маріупольського міського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги від 09 листопада 2022 року № 2022-2561515 чітко зазначено, що адвокат Самохвалов С.В. призначений для надання безоплатної вторинної допомоги ОСОБА_1 з приводу оскарження наказу ГУНП в Донецькій області від 13 червня 2022 року № 262о/с про звільнення, поновлення на службі у поліції та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Враховуючи зазначене, станом на 09 листопада 2022 року, тобто на час звернення за безоплатною вторинною правовою допомогою, ОСОБА_1 було достеменно відомо про те, що його звільнено зі служби в поліції наказом ГУНП в Донецькій області від 13 червня 2022 року № 262о/с.
При цьому ні в позовній заяві, ні в заяві представника позивача від 28 грудня 2022 року не зазначено жодних відомостей про обставини, які завадили ОСОБА_1 дізнатися про порушення своїх прав внаслідок звільнення з публічної служби в період з 13 червня 2022 року по 09 листопада 2022 року, тобто впродовж більш ніж п`яти місяців.
Крім того, перебування на службі в поліції передбачало вихід позивача на службу, виконання ним посадових обов`язків, щомісячне отримання грошового забезпечення тощо.
За умови сумлінного ставлення до виконання посадових обов`язків та виявлення зацікавленості щодо свого перебування на службі, про порушення своїх прав ОСОБА_1 повинен був дізнатися ще в червні 2022 року.
В будь-якому випадку, станом на 09 листопада 2022 року ОСОБА_1 був обізнаний про своє звільнення зі служби в поліції.
Навіть якщо виходити з того, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався лише 09 листопада 2022 року, визначений ч. 5 ст. 122 КАС строк звернення до суду з цим позовом ним пропущений.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 120 КАС обчислення процесуальних строків, перебіг строку звернення до суду розпочався 10 листопада 2022 року і сплинув 12 грудня 2022 року (останній день строку – 10 грудня 2022 року припадав на суботу, тобто на неробочий день), а до суду з цим позовом ОСОБА_1 , від імені якого діяв його представник – адвокат Самохвалов С.В., звернувся 16 грудня 2022 року.
Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст. 123 КАС.
Ч. 1 ст. 123 КАС визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 123 КАС, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До таких обставин відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.
Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.
Встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС певних процесуальних дій і стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.
Ст. 44 КАС передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. п. 6, 7 ч. 5 цієї статті).
Наведеними положеннями КАС чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.
Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні позовної заяви, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.
Підстави пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом процесуальний строк, подання позовної заяви.
Згідно з ч. 5 ст. 45 КАС учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулась до суду.
Ні з позовною заявою, ні з заявою від 28 грудня 2022 року позивач (його представник) не надав заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску.
Також, ні в позовній заяві, ні в заяві від 28 грудня 2022 року позивач (його представник) не навів жодної причини, яка об`єктивно унеможливила або істотно ускладнила своєчасне звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом і могла б бути визнана судом поважною.
Процесуальний закон вимагає від учасника справи, який пропустив визначений законом процесуальний строк для вчинення певної процесуальної дії, подання заяви про поновлення такого строку та подання доказів поважності причин його пропуску.
При цьому суд не наділений повноваженням замість позивача визначати причини пропуску строку звернення до суду і, самостійно визначивши такі причини, надавати оцінку їх поважності.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов правильного  висновку, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, які полягали у її невідповідності вимогам ч. 1 ст. 123, ч. 6 ст. 161 КАС, а саме не подав заяву про поновлення строку звернення до суду та докази поважності причин його пропуску. З заявою про продовження процесуального строку для усунення недоліків позовної заяви не звертався.
Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав передбачених п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС для повернення позовної заяви.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                      ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу представника позивача Самохвалова Сергія Володимировича на ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/5253/22- залишити без задоволення.                                                                                     
Ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 30 грудня 2022 р. у справі № 200/5253/22 - залишити без змін.                                                                                       
Повне судове рішення складено 07 березня 2023 року.      
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     І.В. Геращенко

                                                                                                              Е.Г. Казначеєв