КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
 
Справа № 753/17887/20                                                          Головуючий у 1-й інст. -Колесник О.М.
Апеляційне провадження  22-ц/824/1745/2023                                     Доповідач - Рубан С.М.

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И
 
         24 січня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                   головуючого судді         Рубан  С.М.
                                   суддів                    Заришняк Г.М., Кулікова С.В.
                                  при секретарі              Кіпрік Х.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргупредставника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського - Плескуна Дмитра Анатолійовича на ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року у справі за позовом  Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах і в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про виселення з жилого приміщення,-
 
В С Т А Н О В И В :
 
           У жовтні 2020 року  Національний університет оборони України імені Івана Черняховського звернулось до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах і в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про виселення з жилого приміщення.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року заяву представника відповідачів - ОСОБА_7 про закриття провадження у справі - задоволено.
 
Провадження у справі за позовом Національного університету оборони України ім. Івана Черняховського - закрито.
Не погоджуючись з ухвалою суду  09  листопада 2022 року представник Національного університету оборони України імені Івана Черняховського - Плескун Дмитро Анатолійович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в даній справі позов подано суб`єктом владних повноважень (університетом) а не навпаки і спір виник не у зв`язку із виконанням або невиконанням суб'єктом владних повноважень публічно- владних управлінський функцій, як це передбачено КАС України.
 
       Крім того, посилається на те, що предметом позову є усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення, а не оскарження  рішень , дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
           Від представника відповідачів надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, ухвалу суду залишити без змін.      
         В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив задовольнити.
          В судовому засіданні  представник відповідачів заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу суду залишити без змін.
           Інші учасники  справи в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належно, тому в порядку ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.
        Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даний  спір повинен розглядатися за правилами КАС України, оскільки стосується житлових прав військовослужбовця та його родини на жиле приміщення та забезпечення їх житлом.
 
    Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги виходячи з наступного.
Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;
4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати;
7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;
8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).    
 
Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та апеляційним судом перевірено, що Національний університет оборони України імені Івана Черняховськогозвернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в своїх інтересах і в інтересах малолітньої ОСОБА_5 про виселення з жилого приміщення.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачі проживають у спірному житловому приміщенні, яке є державною власністю без законних на те правових підстав та створюють позивачу перешкоди у використанні житлових фондів за їх прямим призначенням.
          Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
           Статтею 5 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
           Відповідно до п.1 ч.1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
            Згідно п.2 ч.1 ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому:
-         хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій;
-         або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг;
-          або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
            Відповідно до п.1 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
            Таким чином, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних та/або юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів(осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
            При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.
            Відповідно до п.1,2 ч.1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1)спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних акті), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
          Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі № 712/5476/19 щодо застосування норм права спори про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсації стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг). Тому такі спори слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
          З матеріалів справи вбачається, що   ОСОБА_1 разом з сім`єю проживає з 2004 року в кімнаті АДРЕСА_1 на підставі листа заселення від 01.11.2004 року №432 виданого заступником начальника Академії. 
      У 2014 році  ОСОБА_1  у складі членів родини з 3 осіб Міністерством оборони України було надано квартиру  АДРЕСА_2 , яку в подальшому приватизували. 
       Після отримання вказаного житла відповідачі повторно вселились до вказаного гуртожитку. Тому балансоутримувач ставить питання про їх виселення.
         Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що  вказаний спір повинен розглядатися за правилами КАС України, оскільки  стосується житлових прав військовослужбовця.
      Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в даній справі позов подано суб`єктом владних повноважень (університетом), а не навпаки і спір виник не у зв`язку із виконанням або невиконанням суб'єктом владних повноважень публічно- владних управлінський функцій, як це передбачено КАС України, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.
       Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 полковник запасу, колишній військовослужбовець, інвалід 3 групи внаслідок війни, спірне житлове приміщення (гуртожиток) про виселення відповідачів  з якого заявлено позов, отримано ОСОБА_1 під час проходження військової служби на себе та членів своєї сім`ї .
      Відповідно до п.1 ст. 12 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених ЖК України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
      Військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової військової служби) та члени їх сімей, які проживають разом з ними, забезпечуються службовими жилими приміщеннями, що повинні відповідати вимогам житлового законодавства.
       Велика Палата Верховного Суду для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступає від висновку, сформульованого у постанові від 18 квітня 2018 року у справі №806/104/16, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Означені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).
 
(Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 712/5476/19).   
 
Публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування (пункт 17 частини першої статті 4 КАС України у чинній редакції). За змістом пункту 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, військова служба теж була віднесена до служби публічної.
 
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби (частина перша статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час звернення позивача із рапортом від 5 лютого 2018 року; близький за змістом припис є і в поточній редакції цієї частини, чинній із 23 червня 2018 року).
 
Отже, військова служба є різновидом служби публічної. Тому спори з приводу проходження військової служби, зокрема з приводу соціального захисту військовослужбовців (включно зі спорами з військовими частинами щодо реалізації гарантій забезпечення військовослужбовців житловими приміщеннями), належать до юрисдикції адміністративних судів.
            Спори щодо оскарження особами з числа військовослужбовців рішень, дій чи бездіяльності відомчих житлових (житлово-побутових, з контролю за розподілом житла) комісій є спорами з приводу проходження позивачами військової служби як різновиду служби публічної. Такі спори належать до юрисдикції адміністративних судів.
          ( Постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 362/643/21).
Твердження скаржника про те, що суд помилково послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №712/5476/19 , та не звернув увагу на те, що у справі відмінний предмет спору, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки висновки викладені у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду спростовують доводи скаржника та підтверджують правильність висновків суду щодо підсудності даного спору адміністративному суду. 

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої ухвали.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 За встановлених обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи та порушення прав скаржника.
 
Оскільки ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права підстав для її скасування не вбачається.
          Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
          Апеляційну скаргу представника Національного університету оборони України імені Івана Черняховського - Плескуна Дмитра Анатолійовича - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2022 року-  залишити без змін.
 
       Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
  
            Повний текст постанови складено 30 січня  2023 року.
 
              Головуючий    
        
              Судді