ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

09 березня 2023 року 	м.Суми	

Справа №591/4397/17 
Номер провадження 22-ц/816/262/23

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
з участю секретаря судового засідання – Назарової О.М.,
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Турченка Сергія Петровича на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2022 року в складі судді Шелєхової Г.В., ухвалене в м. Суми, повний текст рішення складено 08 грудня 2022 року,
в с т а н о в и в:

15 серпня 2017 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Цюпку О.В. звернулася з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з ОСОБА_2 на її користь 404 155,34 грн в якості компенсації вартості спільного майна подружжя – автомобіля VOLKSWAGEN TAUAREG, 2012 р.в., білого кольору, кузов № НОМЕР_1 .
Свої вимоги мотивувала тим, що фактично з жовтня 2001 року вона з відповідачем проживали разом однією сім`єю. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася дочка ОСОБА_3 , а зареєстрували шлюб вони 04 травня 2012 року. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 12 липня 2017 року у справі № 592/4548/17 шлюб було розірвано.
Зазначає, що 20 червня 2012 року ними за спільні кошти було придбано автомобіль VOLKSWAGEN TAUAREG, 2012 р.в., білого кольору, кузов № НОМЕР_1 , який було оформлено на відповідача. Вказаний автомобіль було придбано в авотосалоні «Porshe» в м. Києві за ціною 67 000 дол. США із розстроченням платежу на 2 роки. Відповідач всупереч вимогам ст. 65 СК України 21 лютого 2017 року без погодження з нею здійснив продаж автомобіля на користь третьої особи, ціна продажу склала 808 310,68 грн. Тому вважає, що у зв`язку з відчуженням відповідачем спільного автомобіля без згоди позивача та не в інтересах сім`ї, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 50% вартості автомобіля 404 155,34 грн.
Посилаючись на вказані обставини, просив позов задовольнити.
Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 06 грудня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 280 217 грн 93 коп. в якості компенсації вартості спільного майна – автомобіля VOLKSWAGEN TAUAREG, 2012 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_1 та 5893 грн 67 коп. в рахунок відшкодування судових витрат. 
В іншій частині вимог відмовив у зв`язку з необґрунтованістю.
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірний транспортний засіб є спільною сумісною власністю сторін та є неподільною річчю, а тому вважав доцільним стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію в рахунок відшкодування вартості частки у праві спільної сумісної власності автомобіля VOLKSWAGEN TAUAREG, 2012 р.в., білого кольору, кузов № НОМЕР_1 в розмірі 280 217 грн 93 коп. При цьому, суд виходив з того, що вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого.
Не погоджуючись з оскаржуваним рішенням суду першої інстанції, відповідач ОСОБА_2 через свого представника – адвоката Турченка С.П. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, за невідповідності висновків суду обставинам справи, з неповним встановленням судом обставин справи, просить змінити рішення та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кошти в розмірі 51 560,10 грн компенсації вкладу у придбання автомобіля VOLKSWAGEN TAUAREG, 2012 р.в., білого кольору, кузов № НОМЕР_1 ; судові витрати за розгляд справи в апеляційному суд поклали на позивача.
Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом було порушено принципи змагальності сторін та диспозитивності. 
Зазначає, що при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю з відповідачем та визнання автомобіля спільною сумісною власністю, під час надання суду пояснень по суті справи вона не заперечувала, що у придбання спірного автомобіля вкладено кошти від продажу автомобіля марки SUBARU, підтвердила наявність доходу від здачі в оренду нерухомого майна відповідача та вкладення цих коштів у придбання автомобіля. Більш того, для підтвердження цих фактів зверталася з відповідним позовом до суду, проте, в цій частині позову їй було відмовлено. Однак, суд вказаним обставинам оцінки не надав, зазначивши, що відповідач не довів факт вкладення у придбання автомобіля власних коштів. Жодних доводів про обґрунтовані сумніви щодо достовірності наданих відповідачем доказів про здачу в оренду належного йому нерухомого майна та декларування доходів від вказаного виду підприємницької діяльності, а також визнання вказаних фактів позивачем, суд в рішенні не зазначив, хоча, на думку скаржника, мав визнати ці обставини безспірними та врахувати при ухваленні рішення.
Вказує на те, що жодних доказів про вкладення у придбання спірного автомобіля інших коштів, ніж ті, про які наголошував відповідач, позивач не надала.
Судом не було враховано вимоги ч. 5 ст. 263 ЦПК України щодо необхідності врахування висновків щодо застосування норм права Верховним Судом у подібних справах, зокрема викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18. Відхиливши доводи відповідача про джерела вкладення коштів у придбання спірного автомобіля, суд не встановив, з яких саме інших джерел було вкладено кошти у придбання автомобіля, в той час як позивач жодних доказів про наявність в неї доходів не надала.
Вважає, що судом невірно було застосовано до спірних відносин ст.ст. 57, 58, 60 СК України щодо визначення особистого майна подружжя. Суд безпідставно не застосував вимоги ч. 3 ст. 57 та ст. 58 СК України, а саме щодо необхідності врахування вкладу відповідача про визначення суми компенсації вартості автомобіля. Відповідні норми було застосовано всупереч висновкам Верховного Суду, викладеним в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18.
Зазначає, що у випадку неврахування судом доводів відповідача про вкладення у придбання спірного автомобіля коштів в сумі 22 000 дол. США, як першого внеску за спірний автомобіль, суд мав врахувати джерела отримання коштів для цього. Зокрема, між укладенням шлюбу та датою придбання автомобіля минуло лише 3 дні, з яких джерел та за чиї кошти було сплачено перший внесок суд не встановив.
На думку скаржника, суд, відхиливши доводи відповідача про вкладення коштів від продажу автомобіля марки SUBARU, як першого внеску за спірний автомобіль, зобов`язаний був врахувати інші докази (договори оренди, декларації) про вкладення відповідачем у придбання спірного автомобіля особистих коштів та визначити частку відповідача у спірному автомобілі пропорційно до розміру його вкладу.
Тому вважає, що наявні підстави для зміни рішення суду в частині зменшення суми компенсації з урахуванням вкладення у придбання спірного автомобіля особистих коштів відповідача. 
У відзиві представник позивача просив  залишити рішення без змін, бо  вже рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року  у справі № 591/3620/18  було визнано автомобіль VOLKSWAGEN TAUAREG, 2012 р.в., об`єктом спільної сумісної власності., оскільки було придбано в інтересах сім`ї. При вирішенні цієї вимоги судом з`ясовувались обставини походження коштів, за які цей автомобіль було придбане, оскільки відповідач наполягав на тому, що спірний автомобіль було придбано за його особисті гроші, отримані від продажу належного йому автомобіля SUBARU та доходу від значи в оренду належної йому нерухомості. Оскільки ці факти були вже встановлені судом рішення, вони не підлягають додатковому доказуванню. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 04 травня 2012 року сторони по справі зареєстрували шлюб (а.с.15, Т. 1). Мають спільну дочку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 14, Т. 1).
Рішенням Ковпаківського районного суд м. Суми від 12 липня 2017 року у справі № 592/4548/17, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с.16, Т. ).
З довідки Територіального Сервісного центру № 5946 від 23 вересня 2017 року №31/18/5946-2217 (а.с. 57, Т. 1) вбачається, що згідно з обліковими даними ЄДР МВС за ОСОБА_2 , було зареєстровано транспортні засоби, які знято з обліку або перереєстровано на іншого власника:
- OTOSAN, 1994 року випуску, білого кольору, номерний знак НОМЕР_2 ;
- SUBARU Legasy Outback, 2006 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_3 ;
- DAEWOO Nubira E4LS510, 1998 року випуску, зеленого кольору, номерний знак НОМЕР_4 ;
- NISSAN Primera, 2003 року випуску, сірого кольору, номерний знак НОМЕР_5 ;
- BMW316, 1986 року випуску, синього кольору, номерний знак НОМЕР_6 .
З договору купівлі-продажу автомобіля від 08 травня 2012 року вбачається, що спірний автомобіль придбано за 525 017 грн 00 коп., що дорівнює 64 607 дол. США (п. 2.1.).
За пунктом 2.3 договору покупець зобов`язується сплатити ціну товару шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок продавця в наступному порядку: 262 670 грн 66 коп. покупець сплачує в якості першого внеску протягом 1 дня з моменту підписання цього договору, решту ціни товару покупець сплачує за рахунок надання йому фінансовою установою кредитних коштів протягом 3-х робочих днів з моменту реєстрації товару в органах МРЕВ ДАІ. 
Згідно платіжного доручення №1 від 15 червня 2012 року ОСОБА_2 перераховано на користь ТОВ «Автосоюз» 217 670, 66 грн (а.с. 63, Т. 1).
За платіжним дорученням №1 від 16 липня 2012 року ОСОБА_2 на користь ТОВ «ПоршеМобіліті» перераховано 11481,09 грн (а.с. 64, Т. 1).
Згідно платіжного доручення №1 від 14 серпня 2012 року ОСОБА_2 перерахував на користь «ПоршеМобіліті» 11 520,11 грн (а.с. 65, Т. 1). 
З виписки по картковому рахунку та платіжних доручень ОСОБА_2 за період з 02 квітня 2012 року по 30 червня 2012 року, з 01 липня 2012 року по 31 грудня 2012 року, з 01 січня 2013 року по 31 травня 2013 року вбачається, що відповідачем проводилась сплата заборгованості за кредитом (а.с. 66-74, Т. 1). 
20 червня 2012 року автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, номерний знак НОМЕР_7 , який 21 лютого 2017 перереєстровано на іншого власника. 
Згідно договору купівлі-продажу 5946/2017/341222 від 21 лютого 2017 року ОСОБА_2 продав спірний автомобіль ОСОБА_4 за ціною 808 310,68 грн (а.с. 123, Т. 1).
Відповідно до договору купівлі-продажу 5946/2017/635319 від 22 вересня 2017 року ОСОБА_4 продав спірний автомобіль ОСОБА_2 за ціною 808 310, 68 коп. (а.с. 58-59, Т. 1). 22 вересня 2017 року даний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_2 з видачею номерного знаку НОМЕР_8 . 
Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи №427 від 21 березня 2018 року, ринкова вартість автомобіля VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_9 станом на дату проведення експертизи (21 березня 2018 року) складає 560 435,85 грн (а.с. 199-215, Т. 1).
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року у справі №591/3620/18 визнано автомобіль VOLKSWAGEN TOUAREG, 2012 року випуску, білого кольору, кузов № НОМЕР_10 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу – відмовлено (а.с. 77-80, Т. 2).
Постановою Сумського апеляційного суду від 20 липня 2022 року рішення Зарічного районного суду м. Суми в оскаржуваній частині залишено без змін (а.с. 81-83, Т. 2).
Редакція частин 1,6 ст. 57 СК України діюча на час укладення шлюбу особистою приватною власністю дружини, чоловіка було визначено :1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.
Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України  відповідно до якої  майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 370 ЦК України у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою (частина друга статті 69 СК України).
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Поділ майна, що є об`єктом права сумісної власності подружжя здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Рішенням Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012) встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) сформулювала правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення, тягар якого доказування покладається на того з подружжя, який заперечує проти виникнення права їх спільної сумісної власності на об`єкт майна, що підлягає поділу. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції зокрема, про недоведеність відповідачем отримання грошової суми від продажу власного авто SUBARU у розмірі 22000 доларів США, бо доказів одержання такої суми за продаж цього автомобіля суду надано не було.
В судовому засіданні представник відповідача підтвердив, що ОСОБА_2 як фізична особа - підприємець, займався підприємницькою діяльністю, в т.ч. і здачею у оренду нерухомості, що дало суду підстави вважати такий дохід відповідно до ч.3 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя, одержані одним із подружжя. 
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги.
В даній справі позивач звернулася з позовом до відповідача про стягнення на її користь коштів в якості компенсації вартості спільного майна подружжя - автомобіля VOLKSWAGEN TAUAREG, 2012 р.в., білого кольору, кузов № НОМЕР_1 , а саме половини від його вартості.
Відповідач стверджує, що при вартості спірного автомобіля у 525 017 грн, він сплатив перший внесок за рахунок продажу автомобіля SUBARU, та власних коштів від здачі в оренду нерухомого майна в загальному розмірі 262 670 грн, а залишок коштів у сумі 262 346 він сплатив протягом 11 місяців за рахунок отримання коштів від здачі в оренду власного нерухомого майна на загальну суму 165 550 грн, тобто залишок суми коштів від загальної вартості автомобіля, який сплачено під час шлюбу становить 96 796,34 грн, отже частка позивача становить половину від цієї суми – 51 560,10 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, що вказані ним кошти за автомобіль в зазначеній сумі є саме його власними коштами.
Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2022 року у справі № 591/3620/18, зокрема, було встановлено обставини того, що відповідачем не надано доказів на підтвердження отримання коштів від продажу автомобіля SUBARU, які як він стверджує, вклав в придбання спірного автомобіля. Посилання на договори оренди не можуть слугувати доказами придбання спірного автомобіля за власні кошти, оскільки жодних доказів на підтвердження розміру коштів отриманих від здачі в оренду нерухомого майна за цими договорами суду не надано, а вказані договори оренди лише констатують розмір обумовленої орендної плати. Відповідачем не доведено, що вказані ним кошти були витрачені саме на придбання спірного автомобіля, а податкові декларації платника єдиного податку – фізичної особи-підприємця лише відображають отриманий відповідачем дохід за певний період. 
Отже, відповідач не довів, що кошти (262 670 грн + 165 550 грн), внесені за автомобіль, є його особистими коштами, а отже і не довів, що розмір його вкладу у придбання автомобіля становить 81,6% від його вартості.
Стосовно доводів відповідача, що судом не було враховано висновки щодо застосування норм права Верховним Судом у подібних справах, зокрема викладені у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 711/2302/18, колегія суддів зауважує, що правовідносини у справі, рішення в якій переглядається, та у справі № 711/2302/18 не є аналогічними.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації за відшкодування вартості частки у праві спільної власності спірного автомобіля у розмірі 280 217, 93 коп., що становить половину від вартості спільного автомобіля, визначену згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 427 від 21 березня 2018 року. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не належать до тих підстав, із якими процесуальне законодавство пов`язує можливість прийняття судового рішення про скасування оскарженого рішення суду.        
Відтак, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, розглядаючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи предмет позову, дана справа відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною, а тому касаційному оскарженню згідно п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Турченка Сергія Петровича залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 06 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 10 березня 2023 року.

Головуючий -  	С. С. Ткачук	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   О. І. Собина