Постанова
Іменем  України 
 
01 березня 2023 року
м. Київ
 
справа № 686/13945/21
провадження № 61-3809 св 22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
відповідач - держава Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України;
третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 грудня 2021 року у складі судді Козак О. В. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.     Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України, третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, про відшкодування шкоди завданої законом, що визнаний неконституційним.
 
Позовна заява мотивована тим, що він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
Зазначав, що з 01 січня 2020 року до 18 лютого 2020 року включно йому нараховувалось і виплачувалось щомісячне довічне грошове утримання на підставі положень пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ (далі - Закон № 1402-VIII), які визнані Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020 неконституційними.
Отримавши довідку Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020 про суддівську винагороду, яка враховується при призначенні/перерахунку його щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 184 976 грн, він в той же день звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі цієї довідки.
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20 березня 2020 року № 6/03 у проведенні перерахунку йому відмовлено з посиланням на відсутність положень щодо порядку виконання Рішення Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року № 2-р/2020, оскільки після 18 лютого 2020 року не відбулось підвищення розміру суддівської винагороди, у зв`язку з чим він вимушений був звернутися з адміністративним позовом до суду.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20 березня 2020 року № 6/03 про відмову у здійсненні йому перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити йому, як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % суддівської винагороди згідно із довідкою Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області провести перерахунок та виплату йому щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 90 % суддівської винагороди скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити йому , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року                                   № 01-17/85/2020, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи                             з 19 лютого 2020 року.
На виконання вказаних судових рішень 25 березня 2021 року він звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області із заявою, у якій просив провести перерахунок його щомісячного довічного грошового утримання, виходячи із 90 % суддівської винагороди, вказаної у довідці Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року. Проте, відповідач провів йому перерахунок щомісячного довічного грошового утримання з 19 лютого 2020 року, виходячи із 56 % суддівської винагороди, зазначеної у довідці Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020. На даний час на розгляді Хмельницького окружного адміністративного суду перебуває справа за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про здійснення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання, виходячи із 90 % суддівської винагороди, вказаної у довідці Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020.
Зазначав, що внаслідок прийняття неконституційного закону, йому було заподіяно матеріальну шкоду у виді недоотриманого за період з 01 січня 2020 року по 18 лютого 2020 року щомісячного довічного грошового утримання у розмірі 188 866,87 грн (184 976 грн*90 %=166 478,40 грн                        (розмір його щомісячного довічного грошового утримання)), (166 478,40 грн-49 943,52 грн (фактично виплачених у січні 2020 року)=116 534,88 грн (розмір недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання у січні 2020 року)+72 331,99 грн (розмір недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання за 18 днів лютого 2020 року), які в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є його власністю.
Ураховуючи викладене, посилаючись на положення статей 56 та частини третьої статті 152 Конституції України, статті 1175 ЦК України, ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 188 866,87 грн шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.
 
Короткий зміст рішень судів першої та  інстанції 
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 грудня 2021 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020 пункт 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнано неконституційним.
З огляду на зазначене, суди попередніх інстанцій вказали на те, що саме з 19 лютого 2020 року - наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 18 лютого 2020 року у справі № 2-р/2020, у позивача виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону № 1402-VIII, а не з 01 січня 2020 року.
Заявлена до стягнення сума недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання за період з 01 січня 2020 року по 18 лютого 2020 року не є шкодою у розумінні положень статтей 22, 1175 ЦК України.
Також суди виходили із того, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2022 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року й ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити.
 
Підставами касаційного оскарження указаних судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказував, що суди застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2020 року у справі № 925/1196/18, постанові Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі № 910/7511/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), а також не дослідили належним чином зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2022 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 686/13945/21 із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
У липні 2022 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2023 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову є помилковими та не відповідають обставинам справи; суди неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме: статті 56, частини третьої статті 152 Конституції України, статтей 22, 1175 ЦК України; не застосували положення статті 8 ЦК України і статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Визнанням таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, Конституційний Суд України по суті припинив обмеження його права власності з боку держави, яке апріорі завдало йому збитків у розумінні статті 22 ЦК України у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання за спірний період. Вказані збитки відносяться до шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, та мають відшкодовуватись державою і за відсутності закону, який установлює порядок такої компенсації. 
Зазначає, що якщо держава не запровадила дієві компенсаційні механізми
за шкоду, заподіяну актами і діями, що визнані неконституційними, це не має унеможливлювати захист його прав, які гарантовані Конституцією України. Він має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Реалізація права на отримання зазначеного відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Водночас закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не був прийнятий як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду цієї справи судом.
При цьому у законодавстві України відсутня процедура виплати вказаного відшкодування (рішення Європейського суду з прав людини
(далі - ЄСПЛ) від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), проте органи державної повинні віддавати перевагу найбільш сприятливому для людини та громадянина тлумаченню національного законодавства (рішення ЄСПЛ від 29 березня 2006 року у справі «Скордіно проти Італії»(Scordino v. Italy), заява № 36813/97).
Вважає, що відсутність відповідного закону не може бути підставою для відмови у позові, а є підставою застосувати аналогію закону, а в разі відсутності подібної правової норми - аналогію права, з огляду на те, що норми Конституції України є нормами прямої дії. Найбільш виправданою для вирішення цієї справи вважав аналогію положень статті 1175 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 зробила висновок, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Крім того, суди дійшли необґрунтованих висновків про те, що Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ. 
Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. А статтею 173 цього Кодексу передбачено, що у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад за спеціальними дорученнями можуть виступати фізичні та юридичні особи, органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування. Аналогічні положення закріплені у частині четвертій статті 58 ЦПК України. 
У Положенні про Міністерство юстиції України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, прямо зазначено, що основними завданнями Мін`юсту, крім іншого, є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснює захист інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України (підпункт 4 пункту З Положення). При цьому іншого нормативного акту, який більш чітко і однозначно визначив би представника держави в суді у справах про відшкодування шкоди, завданої законом, який визнано неконституційним, не існує.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У червні 2022 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, у якому зазначено, що доводи касаційної скарги є безпідставними, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є мотивованими, законними й ґрунтуються на належних та допустимих доказах, судами вірно застосовано норми матеріального та процесуального права щодо спірних правовідносин. Просило касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці.
 
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року у справі № 560/3048/20 визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20 березня 2020 року № 6/03 про відмову у здійсненні перерахунку ОСОБА_1 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % суддівської винагороди згідно із довідкою Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року (а. с. 11-12).
 
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року у справі № 560/3048/20 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області задоволено частково. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % суддівської винагороди згідно із довідкою Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року, скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов               ОСОБА_1 в цій частині задоволено частково; зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці згідно із довідкою Хмельницького апеляційного суду від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020, з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19 лютого 2020 року. В решті рішення Хмельницького окружного адміністративного суду                                від 26 жовтня 2020 року залишено без змін (а. с. 13-16).
 
25 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області про виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року у справі № 560/3048/20 (а. с. 17).
 
Головне управління Пенсійного фонду в Хмельницькій області листом від 09 квітня 2021 року № 2837-2303/Л-03/8-2200/21 повідомило ОСОБА_1 , що на виконання рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 жовтня 2020 року та постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 березня 2021 року у справі № 560/3048/20 головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області йому проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з 19 лютого 2020 року на підставі довідки від 11 березня 2020 року № 01-17/85/2020. На виконання зазначених судових рішень за період з 19 лютого 2020 року по 30 квітня 2021 року йому нарахована доплата в сумі 771 349,92 грн. З травня 2021 року розмір щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці до виплати складає                         103 586,56 грн (а. с. 18-19).
 
Згідно довідки про доходи, виданої Головним управлінням Пенсійного фонду в Хмельницькій області 07 грудня 2021 року № 0822808360731889, розмір виплаченого довічного утримання ОСОБА_1 у січні 2020 року становив                    49 943,52 грн, у лютому 2020 року - 49 943,52 грн (а. с. 132).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі           № 2-р/2020 пункт 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнано неконституційним.
 
2.                 Мотивувальна частина 

 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року у справі   № 2-р/2020 пункт 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, яким було передбачено, що право на отримання щомісячного довічного грошового утримання у розмірі, визначеному цим Законом, має суддя, який за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердив відповідність займаній посаді та працював на посаді судді щонайменше три роки з дня прийняття щодо нього відповідного рішення за результатами такого кваліфікаційного оцінювання або конкурсу, визнав неконституційним.
 
У пункті 3 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що положення Закону № 1402-VIII зі змінами, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
 
Зі змісту позовної заяви убачається, що предметом спору у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з держави Україна шкоди, завданої внаслідок прийняття Верховною Радою України неконституційного закону щодо щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці у вигляді дискримінаційного підходу стосовно визначення розміру його виплати, внаслідок чого відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на щомісячне довічне грошове утримання, що призвело до на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства, чинного на момент виникнення відповідних прав.
 
Правовими підставами цього позову ОСОБА_1 визначив положення статті 152 Конституції України, і зокрема, її частину третю, а також статті 1175 ЦК України.
 
Відповідно до частини другої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
 
Статтею 152 Конституції України визначено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
 
Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
 
Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
 
Отже, положення частини третьої статті 152 Конституції України містять посилання на спеціальний закон, а тому відшкодування шкоди, завданої актами і діями, які визнані неконституційними, не може здійснюватися
в іншому, ніж у встановленому законом порядку.
 
Разом з тим, закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними, не прийнятий.
 
Про вказане йдеться й в ухвалі Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine, заява № 54904/08).
 
Посилання позивача на положення статті 1175 ЦК України є безпідставними, оскільки вказана норма встановлює, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.
 
Таким чином, положення статті 1175 ЦК України не поширюється на спірні правовідносини, так як вони регламентують відшкодування шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що був визнаний незаконним і скасований,
а не законом, визнаним неконституційним.
 
У цьому випадку доводи касаційної скарги про необхідність застосування аналогії закону чи аналогії права є безпідставними, так як відповідальність згідно зі статтею 1175 ЦК України не є аналогічною відповідальністю згідно з частиною третьою статті 152 Конституції України. При цьому застосування закону за аналогією закону допускається, якщо: відносини, щодо яких виник спір, за своїм характером потребують цивільно-правового регулювання; ці відносини не регулюються будь-якими конкретними нормами права; вирішити спір, що виник, неможливо, ґрунтуючись на засадах і змісті законодавства; є закон, який регулює подібні відносини і який може бути застосований за аналогією закону (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19, провадження № 12-35гс20). Таких підстав для застосування аналогії права чи аналогії закону у цій справі немає.
 
Доводи касаційної скарги про те, що він має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції не заслуговують на увагу, оскільки такими вимогами позивач свій позов не обґрунтовував, а посилалася на положення статті 152 Конституції України та статті 1175 ЦК України.
 
При цьому дійсно відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права
і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, на порушення Україною якого позивач не скаржився, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває
під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави (пункти 60, 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18).
 
У матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113). У процесуальному аспекті: хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).
 
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (див., наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (Dogan and Others v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану»                                    (Sargsyan v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242.
 
Разом з тим, у справі, яка переглядається, ОСОБА_1 просив відшкодувати йому майнову шкоду відповідно до положень статті 152 Конституції України і статті 1175 ЦК України. Застосувати принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), є неможливим, так як для цього необхідно, аби позивач обґрунтовував свій позов саме такими обставинами, а саме невиконанням державою свого позитивного обов`язку. У цій ситуації стягнуто може бути відповідну компенсацію. Зазначене порушує принцип рівності сторін, так як позивач наводить відповідні підстави й предмет позову, а якщо суд застосовує інші закони, то відповідач до цього не готовий (рішення ЄСПЛ від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України», заява № 25531/12).
 
Вказане узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у пунктах 70, 71 постанови від 03 вересня 2019 року
у справі № 916/1423/17, провадження № 12-208гс18.
 
Водночас зазначене не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом до держави Україна на загальних підставах.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 14 грудня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            
                                                                                                     О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                     С. Ф. Хопта