ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 січня 2023 року
м. Київ
справа № 617/1633/21
провадження № 51-1524км22 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                                ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю:
секретаря судового засідання                ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
представника потерпілої ОСОБА_7    адвоката ОСОБА_8 (у режимі відеоконференції),
потерпілої                                                     ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
представників цивільних відповідачів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ,
розглянув у закритому судовому засіданні касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року стосовно 
ОСОБА_11 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Старий Салтів Вовчанського району Харківської області, жителя того ж населеного пункту ( АДРЕСА_1 , зареєстрованого там само, 
до якого застосовано примусові заходи виховного характеру за вчинення ним суспільно небезпечних діянь, що підпадають під ознаки діянь, передбачених пунктами 2, 10, ч. 2 
ст. 115, частинами 4, 5 ст. 152 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За ухвалою Вовчанського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року застосовано до ОСОБА_11 примусовий захід виховного характеру у виді направлення до спеціальної навчально-виховної установи для дітей і підлітків, а саме до загальноосвітньої школи соціальної реабілітації до його виправлення на строк 3 роки.
Строк застосування до ОСОБА_11 примусового заходу виховного характеру ухвалено рахувати з часу поміщення його до спеціальної навчально-виховної установи.
Частково задоволено цивільний позов ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та стягнуто з ОСОБА_13 на користь останнього матеріальну шкоду в розмірі 7000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання щодо судових витрат, речових доказів та скасування заходів забезпечення кримінального провадження у виді арешту майна.
За обставин, детально викладених в ухвалі місцевого суду від 02 грудня 2021 року, встановлено, що 28 липня 2021 року після 17 год ОСОБА_11 , перебуваючи разом із малолітньою ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посеред насаджень дерев поблизу покинутої, напівзруйнованої цегляної будівлі, розташованої на АДРЕСА_2 , на відкритій ділянці місцевості, яка не проглядалася з дороги чи прилеглих будинків, будучи фізично значно сильнішим за малолітню, долаючи її спротив, зірвав із неї шорти та нижню білизну, після чого завдав ОСОБА_14 не менше шести ударів у ділянку голови фрагментом цеглини, заподіявши тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя, від якихІНФОРМАЦІЯ_3 (більш точного часу не встановлено) наступила її смерть. 
Після цього, подолавши спротив ОСОБА_14 , ОСОБА_11 перемістив її тіло всередину вказаної будівлі та вчинив дії сексуального характеру, пов`язані з вагінальним проникненням у її тіло з використанням геніталій або іншого, не встановленого предмета, внаслідок чого на її жіночих статевих органах утворились ушкодження.
Суд визнав дії малолітнього ОСОБА_11 як суспільно небезпечні діяння, що підпадають під ознаки діянь, передбачених пунктами 2, 10 ч. 2 ст. 115, частинами 4, 5 ст. 152 КК, як умисне вбивство малолітньої дитини, поєднане зі зґвалтуванням; зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням в тіло іншої особи з використанням геніталій або іншого предмета, щодо особи, яка не досягла 14 років; зґвалтування, тобто вчинення дій сексуального характеру, пов`язаних із вагінальним проникненням у тіло іншої особи з використанням геніталій або іншого предмета, що спричинили тяжкі наслідки.
Не погодившись із вищевказаною ухвалою місцевого суду, прокурор, захисник та представник потерпілих подали апеляційні скарги.
При цьому представник потерпілих, не погоджуючись з ухвалою місцевого суду щодо вирішення цивільного позову, просив її скасувати та постановити нову, якою задовольнити поданий у межах цієї справи цивільний позов.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 22 лютого 2022 року апеляційну скаргу представника потерпілих залишив без задоволення, а ухвалу місцевого суду змінив через задоволення апеляційної скарги прокурора з детально викладених у ній підстав, які не стосуються предмета касаційного розгляду в межах цього провадження, оскільки ніким з учасників не оспорюються.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала, та заперечення інших учасників провадження 
У касаційній скарзі та доповненнях до неї представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_11 в частині вирішення питання щодо цивільного позову, ухвалити нове рішення, яким цивільний позов ОСОБА_7 і ОСОБА_12 задовольнити повністю, стягнути з ряду органів державної влади та місцевого самоврядування на користь 
ОСОБА_7 моральну шкоду в розмірі 100 000 000 грн і з ОСОБА_13 на користь 
ОСОБА_12 матеріальну шкоду в розмірі 7000 грн. Вважає хибним висновок судів обох інстанцій про те, що вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечних діянь, які підпадають під ознаки діянь, передбачених пунктами 2, 10 ч. 2 ст. 115, частинами 4, 5 ст. 152 КК, відбулось саме внаслідок нездійснення відповідного контролю за малолітнім ОСОБА_11 та належного його виховання з боку батьків, а не внаслідок бездіяльності навчального закладу, органів державної влади чи місцевого самоврядування. На підтвердження своєї позиції наводить детальні обґрунтування бездіяльності цих органів, що, на його думку, призвело до вчинення малолітнім  ОСОБА_11 суспільно небезпечних діянь і до відповідних наслідків.
Зазначає, що під час судового розгляду заявляв клопотання про допит 16 свідків, яке суд задовольнив, однак фактично було допитано лише вісім свідків. Також указує на порушення принципу безпосередності дослідження доказів, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій послалися у своїх рішеннях на докази, які взагалі не було досліджено в судовому засіданні.
Крім того, посилається на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Також зазначає, що ухвала апеляційного суду має формальний характер та є необґрунтованою. В порушення приписів ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) апеляційний суд проігнорував його доводи та не дав на них змістовних відповідей.
Крім того, від Міністерства внутрішніх справ України, Національної соціальної сервісної служби України та Міністерства соціальної політики України надійшли заперечення на касаційну скаргу представника потерпілої, де зазначається про необґрунтованість доводів, викладених у касаційній скарзі та необхідність залишення її без задоволення, а оскаржуваних судових рішень без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Представник потерпілої ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просив задовольнити його касаційну скаргу з викладених у ній підстав. 
Потерпіла ОСОБА_7 підтримала позицію свого представника.
Захисник ОСОБА_6 поклався на розсуд суду.
Представник цивільного відповідача ОСОБА_9 , який діє в інтересах Міністерства внутрішніх справ України, просив касаційну скаргу представника потерпілої залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без зміни.
Представник цивільного відповідача ОСОБА_10 , який діє в інтересах Національної соціальної сервісної служби України, заперечував щодо задоволення касаційної скарги представника потерпілої з підстав, викладених у запереченнях.
Прокурор ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення касаційної скарги та просила оскаржувані судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи представника потерпілої, потерпілої, захисника, представників цивільних відповідачів та прокурора, перевіривши матеріали провадження й обговоривши наведені в касаційній скарзі з доповненнями та запереченнях доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також правильності правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Згідно з ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень є лише істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Тобто касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
У касаційній скарзі, як випливає з її змісту, представник потерпілої заперечує повноту судового розгляду, правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та достовірність окремих доказів у частині вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, тоді як їх перевірки в силу ст. 433 КПК до повноважень касаційного суду законом не віднесено.
При цьому, як вбачається з касаційної скарги представник потерпілої не погоджується з рішеннями судів обох інстанцій лише в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Перевіряючи доводи касаційної скарги представника потерпілої про неправильне вирішення судами першої та апеляційної інстанцій цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди, колегія суддів касаційного суду дійшла такого висновку.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.
Відповідно до ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК. Якщо процесуальні правовідносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
При вирішенні цивільного позову суд зобов`язаний об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати учасників та характер правовідносин, що склалися між ними, встановити розмір шкоди, заподіяної внаслідок вчинення злочину або іншого суспільно небезпечного діяння, а також визначити порядок її відшкодування. 
Відповідно до частин 1-4 ст. 1178 Цивільного кодексу України шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, - якщо вони не доведуть, що шкода не є наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою. Якщо малолітня особа завдала шкоди під час перебування під наглядом навчального закладу, закладу охорони здоров`я чи іншого закладу, що зобов`язаний здійснювати нагляд за нею, а також під наглядом особи, яка здійснює нагляд за малолітньою особою на підставі договору, ці заклади та особа зобов`язані відшкодувати шкоду, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо малолітня особа перебувала в закладі, який за законом здійснює щодо неї функції опікуна, цей заклад зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану нею, якщо не доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Якщо малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків (усиновлювачів) або опікуна, так і з вини закладів або особи, що зобов`язані здійснювати нагляд за нею, батьки (усиновлювачі), опікун, такі заклади та особа зобов`язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду.
Так, суд першої інстанції у вироку дійшов висновку, що цивільний позов ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , поданий в їх інтересах адвокатом ОСОБА_8 , підлягає частковому задоволенню в частині стягнення з ОСОБА_13 на користь ОСОБА_12 матеріальної шкоди в розмірі 7000 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог місцевий суд відмовив.
Своє рішення мотивував тим, що вчинення ОСОБА_11 суспільно небезпечних діянь, що підпадають під ознаки діянь, передбачених пунктами 2, 10, ч. 2 ст. 115, частинами 4, 5 
ст. 152 КК відбулось саме внаслідок нездійснення відповідного контролю та належного виховання за малолітнім ОСОБА_11 з боку його батьків, а не бездіяльності навчального закладу, органів державної влади чи місцевого самоврядування. При цьому зазначив, що оскільки позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди були пред`явлені не до батьків ОСОБА_11 , а до навчального закладу, органів державної влади та місцевого самоврядування, які, на думку суду, не є належними відповідачами, дійшов висновку про їх безпідставність та необґрунтованість.
Верховний Суд вважає, що, відмовляючи у задоволенні цивільного позову представника потерпілої суд першої інстанції дійшов суперечливих висновків про те, що позивач звернувся до неналежних відповідачів - ряду органів державної влади та місцевого самоврядування, зазначаючи про необхідність звернення про стягнення моральної шкоди до батьків ОСОБА_11 . При цьому за наслідками судового розгляду та досліджених доказів, які мали значення для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди, фактично визнав, пред`явлений цивільний позов до ряду вищевказаних органів по суті необґрунтованим.
Апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 КПК не відобразив усіх ключових доводів апеляційної скарги представника потерпілої, а в тих доводах, що були зазначені допустив неточності, зокрема, вказав про те, що представник потерпілої просить стягнути грошові кошти у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди з восьми державних установ, хоча останній зазначав про необхідність стягнення матеріальної шкоди з матері ОСОБА_11 - ОСОБА_13 , а моральної - з ряду органів державної влади та місцевого самоврядування.
Крім того, суд апеляційної інстанції відповідних доводів представника потерпілої належним чином не перевірив та фактично без зазначення жодних мотивів ухваленого рішення необґрунтовано погодився з суперечливими висновками місцевого суду щодо підстав для відмови у задоволенні цивільного позову в частині відшкодування моральної шкоди.
Таким чином, під час розгляду провадження суди обох інстанцій допустили порушення вимог кримінального процесуального закону, які є істотними, оскільки ставлять під сумнів законність і обґрунтованість ухвалених судових рішень в частині вирішення цивільного позову щодо відшкодування моральної шкоди, що відповідно до п. 1 ч. 1 
ст. 438 КПК є підставою для скасування цих рішень.
Суд касаційної інстанції не може виправити помилки судів, допущені при розгляді цивільного позову, оскільки не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржених судових рішеннях, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення стосовно ОСОБА_11 у частині вирішення цивільного позову про відшкодування моральної шкоди - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Під час нового розгляду цивільного позову в порядку цивільного судочинства суду необхідно врахувати наведене, ретельно перевірити всі доводи, викладені у цивільному позові представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 , дослідити наявні у справі докази, що стосуються заявленого позову в частині відшкодування моральної шкоди, у разі відмови у задоволенні позовних вимог, усунути суперечності щодо підстав для залишення їх без задоволення, у разі задоволення - визначити суму відшкодування моральної шкоди, що підлягає стягненню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Вовчанського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_11 задовольнити частково.
Ухвали Вовчанського районного суду Харківської області від 02 грудня 2021 року та Харківського апеляційного суду від 22 лютого 2022 року стосовно ОСОБА_11 в частині вирішення цивільного позову представника потерпілої ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 про стягнення завданої моральної шкоди скасувати і призначити у цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає. 
Судді:
 
ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                                  ОСОБА_3