ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1882/23 Справа № 242/2655/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Черков В.Г. Суддя у 2-й інстанції - Хейло Я. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 лютого 2023 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 242/2655/21
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді – Хейло Я.В.,
суддів – Мірути О.А., Тимченко О.О.,
секретар судового засідання: Тимофєєва В.О.

сторонни:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – Держава України в особі Кабінету Міністрів України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, апеляційні скарги відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, позивача ОСОБА_1 та третьої особи Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової-цивільної адміністрації на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 грудня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, третя особа Донецька обласна державна адміністрація, обласна військова-цивільна адміністрація, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом, яке ухвалене суддею Черковим В.Г. у місті Селидове Донецької області, повне судове рішення складено 01 грудня 2021 року, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог 

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України про відшкодування матеріальної шкоди, завданої терористичним актом. 
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
01.02.2017 року будинок було пошкоджено внаслідок обстрілів в результаті скоєного терористичного акту під час проведення антитерористичної операції, що підтверджується Актом обстеження майна, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації від 15.12.2020 року № 38.
Згідно зазначеного Акту, будинок є пошкодженим, непридатним для проживання. На час терористичного акту позивач мешкала в будинку, який був її єдиним житлом. 
За даним фактом вона звернулася до Авдіївського відділу поліції ГУ НП в Донецькій області із заявою про вчинення злочину, яку було приєднано до ЄРДР 120175014000085 від 01.02.2017 року за фактом злочину, передбаченого ч.3 ст.258 КК України. 
Позивач звернулася до Комісії з обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації із заявою про проведення обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.
15.12.2020 року Комісією з обстеження житла було проведено обстеження будинку та видано акт обстеження, відповідно до якого будинок є пошкодженим, непридатним для проживання. 
09.04.2021 року позивач звернулася до Авдіївської міської військово-цивільної адміністрації із заявою про виплату грошової допомоги. Листом від 15.04.2021 року було повідомлено, що за її зверненням Авдіївська міська ВЦА звернулась до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій з питанням щодо роз`яснення процедури виплати грошової допомоги відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, який затверджено Постановою КМУ від 02.09.2020 року № 767, та після отримання роз`яснень, позивача буде додатково повідомлено про результати розгляду. 
Єдине житло ОСОБА_1 було пошкоджено, а Держава протягом шести років не надала жодної матеріальної компенсації за завдані збитки.
Позивач ОСОБА_1 просила суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України на її користь за рахунок коштів Державного бюджету України шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді руйнування будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в сумі 474694,70 грн. шляхом безспірного списання коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 3505030 «Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади,їх посадових чи службових осіб».

Короткий зміст рішення суду першої інстанції 

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 01 грудня 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, третя особа Донецька обласна державна адміністрація, про відшкодування матеріальної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції – задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 200 000 грн. 00 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг

В апеляційній скарзі Держава України в особі Кабінету Міністрів України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В апеляційній скарзі третя особа Донецька обласна державна адміністрація, обласна військова-цивільна адміністрація просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі Держава України в особі Кабінету Міністрів України просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження і оцінку доказів. 
Посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц.
Вказує, що позивач не надала доказів звернення до Донецької обласної державної адміністрації або будь-якого іншого органу влади з приводу відшкодування спричиненої шкоди (пошкодження) належного їй житла, надання матеріальної допомоги на відновлення будинку.
Також, позивачем не надано було до суду доказу стосовно прийняття рішень відповідними органами державної влади про відмову виплати грошової допомоги відповідно до Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації.
Проте, суд дійшов висновку про порушення державою позитивних зобов`язань, який на думку відповідача, не має обґрунтованого й об`єктивного підтвердження.
Посилається на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 22.09.2020 року у справі № 910/378/19 та зазначає, що судом першої інстанції не було враховано висновки вищевказаної правової позиції при розгляді справи.
Вказує, що відповідачем була подана заява про застосування у разі необхідності до позовних вимог позовну давність, проте судом не взято її до уваги, що на думку відповідача, не узгоджується з нормами процесуального права та обставинами у справі.
Позивачем не було надано належним, допустимих доказів щодо поважності причин пропуску строку позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права.
Вважає, що держава мала не допустити руйнування будинку позивача, а у випадку, коли це не вдалось зробити – запровадити справедливе відшкодування.
Вказує, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникнути виконання своїх обов`язків.
ОСОБА_1 не погоджується з сумою відшкодування, зазначає, що вона не є справедливим відшкодуванням за руйнування житлового будинку позивача.
Наголошує, що правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц. стосувалась схожих умов заподіяння шкоди майну позивача, проте суттєво відрізняється за об`єктом заподіяння шкоди. 

В апеляційній скарзі третя особа Донецька обласна державна адміністрація, обласна військова-цивільна адміністрація просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на неправильність встановлення судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи та неправильного дослідження і оцінки доказів.
Вказує, що у позивача будинок пошкоджений, а не зруйнований, крім того, Авдіївська міська військова-цивільна адміністрація Покровського району Донецької області повідомляла листом про те, що у серпні 2018 року силами територіальних органів Державної служби України з надзвичайних ситуацій за рахунок благодійної допомоги у вигляді будівельних матеріалів було облаштовано покрівлю будинку, що належить позивачу.
Вважає, що сума грошової компенсації, яка стягнення судом першої інстанції є завищеною, адже допустимі докази пошкодження об`єкту нерухомого майна внаслідок артилерійського обстрілу в матеріалах справи відсутні.
Посилається на те, що у справі № 265/6582/16-ц суд першої інстанції стягнув грошову компенсацію у розмірі 80 000, 00 грн., рішення суду залишено без змін Донецьким апеляційним судом 10 серпня 2021 року. 
Вказує, що розмір грошової допомоги відповідно до Порядку надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим від надзвичайних ситуацій та розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки/(квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, затвердженого Постановою КМУ від 02.09.2020 року № 767 « Про питання грошової компенсації постраждалим, житлові будинки/(квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації» не має перевищувати 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб (35 385 грн. на момент винесення рішення судом першої інстанції )

Узагальнення доводів та заперечень інших учасників справи

Представником позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_2 надано відзив на апеляційну скаргу Донецької обласної державної адміністрації обласної військово-цивільної адміністрації та на апеляційну скаргу відповідача Держави України в особі Кабінету Міністрів України, в яких зазначено, що апеляційні скарги не обґрунтовані, у зв`язку з чим їх необхідно залишити без задоволення, а рішення суду – скасувати та винести нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

Іншими учасниками справи відзиви не надано.
Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_1 – адвокат Ященко І.А. у засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги повністю підтримала, просила її задовольнити, скарги інших учасників відхилити.

Представник третьої особи -  Донецької обласної державної адміністрації Бикова М.А. у засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги та скарги Кабінету Міністрів України підтримала та просила їх задовольнити, рішення суду скасувати та у задоволенні позову відмовити, скаргу позивача відхилити.

Інші учасники судового розгляду у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. 

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно договору дарування від 23.07.1992 року ОСОБА_1 є власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , ( а.с. 13).
Відповідно Акту по попередньому обстеженню об`єктів, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка від 15.12.2020 року, було проведено попереднє візуальне обстеження житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , виявлено: пошкодження фундаменту, часткове зруйнування стін та даху/покрівлі, зруйнування підлоги, вікон, дверей, комунікацій. Проведено ремонтні роботи з часткового відновлення даху житлового будинку за рахунок будівельних матеріалів, наданих з регіонального мат-резерву Донецької області особовим складом ДСНС України. Згідно висновку – будинок пошкоджено, не придатний для проживання.
Згідно довідки № 38 від 16.12.2021 року про визнання особи постраждалої внаслідок надзвичайної ситуації, на підставі акту обстеження житла № 38 від 15.12.2020 року за висновками комісії з обстеження житла, зруйнованого внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації 01.02.2017 року – житло пошкоджене ( а.с. 25).
Згідно довідки Слідчого відділення Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області 01.02.2017 року до ЧЧ Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області надійшла заява від ОСОБА_3 за фактом пошкодження домоволодіння, що належить його матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в результаті артилерійського обстрілу м. Авдіївка невстановленими особами 01.02.2017 року. Вказана заява зареєстрована, а також приєднана до ЄРДР № 1201705014000085 від 01.02.2017 року за фактом злочину, передбаченого ч.3 ст.258 КК України. Кримінальне провадження передано за підслідністю до СБУ в Донецькій області для подальшого розслідування (а.с.26).
09.04.2021 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до Авдіївської міської військової-цивільної адміністрації Покровського району Донецької області про виплату грошової допомоги відповідно до Постанови КМУ від 02.09.2020 року № 767. 
Згідно листа Авдіївської міської ВЦА від 15.04.2021 року № 0291/01-19, Авдіївська міська ВЦА вернулась до Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України з питанням щодо роз`яснення процедури виплати грошової допомоги відповідно до порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації ( а.с. 29).
Згідно висновку експерта № 24 від 11.05.2021 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , пошкоджений. 
Дійсна вартість відновлення пошкоджених конструкцій і елементів (об`єктів), розташованих в домоволодінні, складає 474694,70 грн.(а.с. 31-46).

Позиція апеляційного суду

Апеляційні скарги відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, позивача ОСОБА_1 та третьої особи Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової-цивільної адміністрації – залишити без задоволення.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 грудня 2021 року – залишити без змін.

Мотиви з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин 1, 3 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суд апеляційної інстанції відповідає.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
За змістом частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до частин першої-третьої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.
Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.
Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.
Аналіз наведеного свідчить про те, що предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.
Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові.
Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює їх правильну правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.
Необхідність цього принципу підтверджена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, (провадження № 14-473цс18), в якій зазначено, що «згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм».
З аналізу наведених норм процесуального права вбачається, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Звертаючись до суду,   ОСОБА_1 мотивувала позов, зокрема й тим, що вона не отримала від держави відшкодування за пошкодження (знищення) її майна, на яке позивач, на її думку, має право, зокрема, згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також зазначали, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України.
Оцінюючи спірні правовідносини, Верховний Суд виходить із того, що посилання позивачів як на правову підставу позову на статтю 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставними.
Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів.
Положення преамбули Конвенції передбачають, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави з гарантування прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні зобов`язання.
Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання - навпаки: держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може полягати у прийнятті законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпеченні реальних умов для реалізації прав.
Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язане з майновим інтересом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004 року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), заява № 44912/98, § 49-50).
Тобто особа, яка має майновий інтерес, може розглядатися як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема відшкодування державою шкоди) у сенсі статті 1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві.
Позивач обґрунтовуючи розмір завданої їй шкоди, посилалась на те, що розмір завданих реальних збитків встановлено висноком експерта за результатами проведеної будівельно-технічної експертизи від 11.05.2021 року № 24 та становить 474694,70 грн., зокрема посилаючись при цьому нам частину десяту статті 86 Кодексу цивільного захисту України та статтю 1 Першогопротоколу до Конвенції, зазначила, що шкода, завдана внаслідок терористичного акту, має бути відшкодована державою.
Частиною першою статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачене спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 зазначеного Закону).
З огляду на зміст наведених положень закону, реалізація права на отримання відшкодування поставлена у залежність від існування компенсаційного механізму, що має бути встановлений в окремому законі. Закону, який би регулював порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної терористичним актом об`єктам житлової нерухомості громадян, у законодавстві України не було як на час виникнення спірних правовідносин, так і на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.
При цьому на час виникнення спірних правовідносин у законодавстві України не тільки не було визначеної процедури виплати зазначеного відшкодування (див. для порівняння mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 24 квітня 2014 року у справі «Будченко проти України» (Budchenko v. Ukraine), заява № 38677/06, § 42), а й чітких умов, необхідних для заявлення майнової вимоги до держави про надання такого відшкодування (див. mutatis mutandis ухвалу ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08).
Відповідно до частини восьмої статті 86 і частини третьої статті 89 Кодексу цивільного захисту України постановою Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 липня 2019 року № 623, потім в редакції постанови КМУ від 02.09.2020 року № 767. .
На підставі зазначеного суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, зробив висновок, що передбачене у статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» право на відшкодування відповідно до закону шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, не породжує легітимного очікування на отримання від держави Україна такого відшкодування за пошкоджений у період проведення антитерористичної операції будинок.
З аналогічних підстав не породжує у позивачів такого очікування і стаття 85 Кодексу цивільного захисту України, відповідно до якої відшкодування матеріальних збитків постраждалим внаслідок надзвичайних ситуацій здійснюється у порядку, визначеному законом.
Отже, право на отримання за рахунок держави компенсації за шкоду, заподіяну у період проведення антитерористичної операції внаслідок пошкодження під час терористичного акту належної позивачу на праві власності домоволодіння, не має у законодавстві України такої юридичної основи, що дає змогу визначити конкретний майновий інтерес позивачів.
Стаття 86 Кодексу цивільного захисту України регламентує забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлює умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини десятої вказаної статті (який передбачає, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання.
Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (пункт 1 частини першої статті 49 цього Кодексу).
Отже, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що вимоги позивача про відшкодування шкоди за пошкоджене під час терористичного акту майно на підставі статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України є безпідставними.
Згідно Постанови КМУ № 767 від 02.09.2020 року розмір грошової допомоги постраждалим становить від 3 до 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. Під час визначення розміру грошової допомоги враховується розмір заподіяної матеріальної шкоди, страхових виплат, інших видів допомог. Розмір грошової компенсації постраждалим визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження житла, що є чинними на дату затвердження узагальненого списку відповідно (але не більш як 300 тис. гривень за один об`єкт зруйнованого житла.
Таким чином, суд першої інстанції правильно виходив із того, що позивач має право на компенсацію від держави за невиконання нею свого позитивного матеріального та процесуального обов`язку за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Позивач, зокрема, зазначала, що держава порушила вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції. 
Проте помилково вважала, що має право вимоги до держави про відшкодування за її рахунок шкоди, завданої руйнуванням домоволодіння внаслідок терористичного акту, в розмірі фактичних завданих їй збитків.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач посилалась на відсутність компенсації завданої шкоди, відсутність спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту нерухомого майна, обов`язок держави захищати власність у розумінні ЄСПЛ.
Так, відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.
Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, а саме: у матеріальному аспекті держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 3 квітня 2012 року у справі «Котов проти Росії» (Kotov v. Russia), заява № 54522/00, § 113); у процесуальному аспекті, хоча стаття 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно до цього положення визнані ЄСПЛ як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (див. mutatismutandis рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114).
Закон, який регулює порядок відшкодування за рахунок коштів Державного бюджету України шкоди, заподіяної пошкодженням квартири внаслідок терористичного акту, відсутній як на момент виникнення спірних правовідносин, так і на момент розгляду справи судами (позитивний матеріальний обов`язок).
Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29 червня 2004 року щодо суті та від 13 липня 2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини» (DoganandOthers v. Turkey), заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії» (ChiragovandOthers v. Armenia), заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16 червня 2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану» ( ОСОБА_3 v. Azerbaijan), заява № 40167/06, § 152-242).
Відсутність на час звернення позивача до суду у законодавстві України відповідних положень щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його об`єкту житлової нерухомості та рухомого майна терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на таке майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
Засоби юридичного захисту, які вимагаються за статтею 13 Конвенції, повинні бути ефективними як у теорії, так і на практиці; використанню засобів захисту не повинні невиправдано та необґрунтовано перешкоджати дії чи бездіяльність органів влади держави-відповідача.
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, провадження № 14-17 цс 19 та Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 04 березня 2020 року у справі 646/5063/17-ц, провадження № 61-36595 св 18, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 757/74850/17, провадження № 61-5292 св 22
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Необхідність встановлення компенсаційного механізму за пошкоджене/зруйноване майно в умовах збройного конфлікту підтверджена у численних рішеннях ЄСПЛ (зокрема, рішення у справах: «Loizidou проти Туреччини» від 18 грудня 1996 року, «Кіпр проти Туреччини» від 10 травня 2001 року, «Myra Xenides-Arestis проти Туреччини» від 07 грудня 2006 року; «Chiragov and Others проти Вірменії» [ВП] від 16 червня 2015, п. 199, «Sargsyan проти Азербайджану» [ВП] від 16 червня 2015 року). У справі «Dokic проти Боснії та Герцеговини» (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2010 року) суд підкреслив, що заявник чітко виразив погодження на компенсацію замість реституції і, таким чином, отримав право на відповідну суму. ЄСПЛ також констатував відсутність компенсаційної схеми, яка відповідає стандартам та практиці цього Суду, а розмір запропонованої Урядом компенсації за 1 кв. м визнав занадто малим, застосувавши критерій «ринкової вартості майна».
На підставі цієї практики ЄСПЛ, яка є сталою, а відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вона є джерелом права в Україні, так само виникають легітимні очікування щодо отримання компенсації за пошкоджене/зруйноване майно в результаті проведення антитерористичної операції, а мовою ЄСПЛ - збройного конфлікту на території, підконтрольній уряду України.
У будь-якому випадку, коли в обставинах цієї справи стоїть питання у застосуванні концепції легітимних очікувань особи чи позитивних зобов`язань держави, перевагу мають позитивні зобов`язання держави.
Враховуючи відсутність в Україні на час розгляду справи судом першої інстанції підзаконних нормативно-правових актів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної його майну, яке було пошкоджене або знищене під час проведення АТО на окремих територіях Донецької та Луганської областей, а також порядку визначення її розміру, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позивачкою, що певний позитивний обов`язок з боку держави не був виконаний стосовно її прав власності на таке майно, а тому порушення її прав, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави.
З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується.
Визначаючи розмір такої компенсації, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційних скарг, виходячи з фактичних обставин справи, за принципом розумності та справедливості, використовуючи дискреційні повноваження та із урахуванням наведеної вище практики ЄСПЛ, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з держави України на користь позивачки грошової компенсації у розмірі 200 000,00 грн.
Позивач, як власник житлового приміщення, має право на стягнення грошової компенсації за рахунок держави за відсутності компенсації завданої шкоди впродовж тривалого часу після терористичного акту та невідновлення об`єкту нерухомості, нездатність держави захистити власність у розумінні ЄСПЛ, відсутність належного розслідування випадку заподіяння шкоди у розумінні ЄСПЛ встановленого у відповідному кримінальному провадженні факту пошкодження внаслідок терористичного акту нежитлового приміщення. 
Доводи апеляційних скарг в тієї частині, що будинок частково відремонтований за рахунок коштів благодійних організацій правових висновків суду не спростовують.
Посилання позивача у скарзі, що вона має право на відшкодування повної вартості ремонту будинку є необґрунтованими , оскільки ця виплата має суто компенсаційний характер, внаслідок порушення її права, встановленого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та підлягає захисту шляхом виплати компенсації від держави, розмір якої визначається судом виходячи з конкретних обставин справи.
Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Розподіл судових витрат

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи висновки апеляційного суду за результатами розгляду справи, судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, позивача ОСОБА_1 та третьої особи Донецької обласної державної адміністрації, обласної військової-цивільної адміністрації  - залишити без задоволення.
Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 01 грудня 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 1 лютого 2023 року.

Головуючий:

Судді: