Справа № 2-2786/2011                                Головуючий у 1 інстанції: Гайдук А.М. 
Провадження № 22-ц/811/3467/21                 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 березня 2023 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Назар Х.Б. 
з участю: представників ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
ОСОБА_4 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 січня 2012 року, -

ВСТАНОВИВ:

у листопаді 2011 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Дрогобицького МБТІ та ЕО Львівської обласної ради, третя особа: Друга Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.
В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що державним нотаріусом другої Дрогобицької державної нотаріальної контори Москалик Л.П. йому відмовлено в оформленні свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в заповіті від 29 січня 2010 року батько, ОСОБА_6 , заповів йому квартиру АДРЕСА_1 , однак така не зазначена в свідоцтві про право на спадщину від 18 липня 2005 року та у Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 7821052 від 19 липня 2005 року підтверджується, що його батькові належало 10/24 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_2 . Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 червня 2011 року у справі № 2-о-66/11 встановлено факт, що має юридичне значення, про те, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 37.2 кв.м. знаходиться в мансарді будинку АДРЕСА_2 . Зазначає, що вищезазначена квартира становить 4/24 ідеальних частин будинку АДРЕСА_2 . Зазначає, що відповідач відмовляє йому у вчиненні нотаріальної дії по оформленню свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 січня 2010 року, оскільки в заповіті вказано про належних його батькові 10/24 ідеальних частин будинку АДРЕСА_2 , а не про належність окремої квартири. З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_5 право власності на квартиру АДРЕСА_3  та становить 4/24 ідеальних частин вказаного будинку. 
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 січня 2012 року позов ОСОБА_5 задоволено.
Визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру, загальною площею 37.2 кв.м., житловою – 27.13 кв.м., що знаходиться в мансарді будинку АДРЕСА_2 та становить 4/24 ідеальних частин вказаного будинку.
Рішення суду оскаржив  ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи. 
Апелянт стверджує, що він також є спадкоємцем майна після смерті батька, ОСОБА_6 , однак позивач не залучив його участі у розгляді справи, чим грубо порушено його права на оформлення права власності на спадщину. Вказує на те, що його батько успадкував після смерті ОСОБА_7 10/24 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_2 та господарських будівель, в подальшому здійснив добудову до будинку тамбора розмірами 2,32х8.05 м. та гаража розмірами 3.36х7.40 м., право власності на які визнано рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 січня 2006 року у справі № 2-39.За заповітом він успадкував усе інше майно, яке належало його батькові, оскільки останні два роки проживав разом з батьком в будинку АДРЕСА_2 , зробив ремонт у вищезазначеному будинку, відтак прийняв спадщину, оскільки не заявляв про відмову від неї. Звертає увагу, що не може оформити право власності на спадщину, оскільки неможливо встановити розмір площі будинку АДРЕСА_2 у спадковому майні через перешкоди, які чинить йому позивач. Вважає, що нумерації квартир у вищезазначеному будинку ніколи не існувало, а орган місцевого самоврядування в особі виконавчого комітету Дрогобицької міської ради ніколи не присвоював частині житлового будинку другого поверху статусу квартири АДРЕСА_4 . Наголошує, що належними відповідачами у спорах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є інші, окрім позивача, спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку відсутності таких – територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем знаходження майна, відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, яким повинен бути орган місцевого самоврядування, тобто Дрогобицька міська рада, а не Дрогобицьке МБТІ та ЕО Львівської обласної ради, що є підставою для скасування рішення суд та відмови у задоволенні позову.З наведених підстав просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 
Позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання по причині захворювання, документів на підтвердження до заяви не долучив. 
Представник ОСОБА_5 - ОСОБА_8 також звернувся до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, оскільки в цей день він зайнятий у іншій справі, яка розглядається Самбірським міськрайонним судом Львівської області.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ОСОБА_1 – ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті батька, ОСОБА_6 , прийняв спадщину, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, і оскільки спадкодавцю на день смерті належала квартира загальною площею 37.2 кв.м, житловою 27.13 кв.м, яка знаходиться в мансарді будинку АДРЕСА_2 та становить 4/24 ідеальних частин вказаного будинку, то визнав за позивачем право власності на цю квартиру.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Із заповіту, складеного ОСОБА_6 29 січня 2010 року вбачається, що належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5 , заповів своєму синові ОСОБА_5 , а інше все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, та що згідно з законодавством України може бути успадкованим у повному обсязі, заповів своєму синові ОСОБА_1 . 
Заповіт заповідачем не скасовувався, не оспорювався, недійсним в судовому порядку не визнавався, а відтак є чинним.
Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 підтверджується, що заповідач ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а відтак з його смертю відкрилася спадщина на належне йому на день смерті майно.
Свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданим 18 липня 2005 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори ВСІ №326549, підтверджується, що спадкоємцем майна ОСОБА_7 є її чоловік, ОСОБА_6 , спадкове майно, на яке видано свідоцтво, складається з 10/24 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_2 .
Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВХ №668634, виданим 19.07.2005 року, підтверджується реєстрація за ОСОБА_6 право власності на 10/24 житлового будинку АДРЕСА_2 .
Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 
Частинами 1, 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.
Оскільки ОСОБА_6 склав заповіт, яким належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_5 , заповів своєму синові ОСОБА_5 , а інше все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, та що згідно з законодавством України може бути успадкованим у повному обсязі заповів своєму синові ОСОБА_1 , то спадкоємцями за заповітом майна ОСОБА_6 після його смерті є ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_5 зазначив відповідачем Другу Дрогобицьку державну нотаріальну контору.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Вирішуючи питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, суд повинен враховувати характер спірних правовідносин та визначену ним норму матеріального права, яка підлягає застосуванню.
Відповідач – це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
Аналіз положень статті 51 ЦПК України дає підстави для висновку, що заміна первинного відповідача належним відповідачем належить до повноважень суду першої інстанції.
У разі пред`явлення позову не до всіх належних відповідачів, суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та має вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і щодо тих відповідачів, які зазначені в ньому.
Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд відмовляє у задоволенні позову.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Разом з тим, установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Пред`явлення позову до неналежного відповідача чи не до всіх належних відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Подібні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15 (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16-ц (пункт 43).
У справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який (які) прийняв (прийняли) спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування (див. наприклад, постанови Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі  № 265/6868/16-ц (провадження № 61-34234св18), від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц (провадження № 61-19798св18), від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18 (провадження № 61-20505св19), від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18 (провадження № 61-12859св21), від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21)).
Предметом спору у цій справі є визнання права власності на спадкове майно, а тому відповідачами у справі мають бути спадкоємці, які прийняли спадщину, а при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Копією спадкової справи №272/2010, заведеної після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується подання спадкоємцем ОСОБА_1 02.11.2010 року заяви до Другої Дрогобицької нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька, ОСОБА_6 , що відповідно до ст. 1269 ЦК України свідчить про прийняття ним спадщини і що від спадщини він не відмовлявся.
А відтак, ОСОБА_1 , є спадкоємцем майна за заповітом після смерті батька, ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановлений законом шестимісячний строк прийняв спадщину.
У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_5 пред`явив позов не до належного відповідача, яким є ще один спадкоємець за заповітом, ОСОБА_1 , а до Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори, яка є неналежним відповідачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 .
Звернення з даним позовом ОСОБА_5 обґрунтовує неможливістю оформити в нотаріальній конторі право на спадкове майно після смерті батька, ОСОБА_6 , оскільки згідно із заповітом батько заповів йому квартиру АДРЕСА_1 , а витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно підтверджується, що ОСОБА_6 є власником 10/24 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_2 .
Оскаржуваним рішенням суду за ОСОБА_5 в порядку спадкування за заповітом визнано право власності на квартиру, загальною площею 37.2 кв.м., житловою – 27.13 кв.м., що знаходиться в мансарді будинку АДРЕСА_2 та становить 4/24 ідеальних частин вказаного будинку.
Однак,як вбачається із заповіту, складеного ОСОБА_6 29.10.2010 року, він заповів ОСОБА_5 належну заповідачу на праві власності квартиру АДРЕСА_5 , без зазначення розміру її ідеальної частки у цьому житловому будинку. 
Слід зазначити, що в матеріалах справи відсутня інформація про належність заповідачу ОСОБА_6  на день смерті на праві власності квартири АДРЕСА_1 , яку він заповів ОСОБА_5 , а згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії СВХ №668634, виданим 19.07.2005 року, підтверджується реєстрація за ОСОБА_6 права власності на 10/24 житлового будинку АДРЕСА_2 .
Матеріалами справи підтверджується, що належне ОСОБА_6 на праві власності майно на день його смерті, визначене саме в частці, і така у житловому будинку АДРЕСА_2 становить 10/24.
Згідно із заповітом ОСОБА_6  заповів ОСОБА_5  квартиру АДРЕСА_1 без зазначення її частки у цьому будинку, інше все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, на що за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, та що згідно з законодавством України може бути успадкованим у повному обсязі, заповів своєму синові ОСОБА_1 .
А відтак, для оформлення спадщини спадкоємцями ОСОБА_1 та ОСОБА_5 після смерті їх батька, ОСОБА_6 , важливим є визначити склад спадкового майна, конкретне майно, яке підлягає спадкуванню ОСОБА_5 , і яке підлягає спадкуванню ОСОБА_1 , що свідчить про те, що оскаржуване рішення суду стосується прав та законних інтересів ОСОБА_1 , як спадкоємця, однак він не був залучений позивачем до участі у справі, а тому відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України мав право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , то з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги в розмірі 1362.00 грн.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 січня 2012 року – скасувати та ухвалити постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до Дрогобицького міжміського бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Львівської обласної ради, третя особа: Друга Дрогобицька державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1362 грн. судового збору за подання апеляційної скарги. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30.03.2023 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк