ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2184/23 Справа № 173/143/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Биліна  Т. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2023 року        колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
       головуючого – Биліни Т.І., 
       суддів: Зайцевої С.А., Максюти Ж.І.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

                ОСОБА_1 

на рішення Верхньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «УкрСиббанк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» про стягнення недоотриманого доходу (збитків), - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У січні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» (далі - ТОВ “ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку») звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ "УкрСиббанк") , Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ "Дельта Банк") про стягнення недоотриманого доходу (збитків).
       В обґрунтування позовних вимог посилалося на те, що 01 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , укладено Договір споживчого кредиту № 11024500000, відповідно до умов якого надані кредитні кошти в сумі 5.031 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в сумі 11,5 % річних, строком з 01 серпня 2006 року по 02 серпня 2010 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , укладено договір поруки №11024500000/П, за умовами якого остання поручилась перед Банком за виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором. 
У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором ПАТ «УкрСиббанк» в 2009 році звернулося до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою про стягнення заборгованості, яка станом на 13 лютого 2009 року становила 4.711,37 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року (1 дол. США = 7,6999 грн) становило 36.277,13 грн, з яких: 3.655,34 дол. США - заборгованість за основною сумою кредиту, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року становило 28.146,12 грн, 724,34 дол. США - заборгованість за нарахованими і несплаченими відсотками, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року становило 5.576,88 грн, 331,69 дол. США - пеня, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року становило 2.554,13 грн. У зв`язку з тим, що станом на дату подання позову були відсутні механізми примусового стягнення заборгованості в іноземній валюті сума позову була розрахована у гривні за чинним на той час курсом іноземної валюти.
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-607/2009 від 24 листопада 2009 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором у розмірі 36.277,13 грн та 196,39 грн судових витрат.
       08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу права вимоги за кредитами, відповідно до якої відбулася заміна кредитора у зобов`язані шляхом відступлення Банком 1 Банку 2 права вимоги за кредитним договором та договором забезпечення. 
       11 травня 2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ “ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку»  відповідно до чинного законодавства України, за результатами відкритих торгів був укладений договір № 1369/К про відступлення прав вимоги, згідно з яким 11 травня 2019 року відбулася заміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення ПАТ "Дельта Банк" на їх користь права вимоги за договором споживчого кредиту № 11024500000, укладеного з ОСОБА_2 , та договором поруки, укладеним з ОСОБА_1 . Станом на 11 травня 2019 року балансова заборгованість становить 8.010,29 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 11 травня 2019 року (1 дол. США = 26,205888 грн) становило 201.224,53 грн.
       Ухвалою Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2020 року у справі № 173/3021/19 було здійснено заміну стягувача з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ “ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку»  у виконавчих листа, виданих Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області у справі № 2-607/2009 відповідно до яких солідарно стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , на користь АКІБ «Укрсиббанк», суму заборгованості за кредитним договором.
       Станом на 12 січня 2022 року зазначене рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі №2-607/2009 від 24 листопада 2009 року залишається не виконаним, заборгованість за кредитним договором не погашена. Заборгованість у гривневому еквіваленті станом на дату укладення договору відступлення права вимоги 11 травня 2019 року по відношенню до розміру заборгованості стягнутої судом 24 листопада 2009 року збільшилась у вигляді неотриманих доходів (збитків) та становить 87.188,07 грн. Крім того відповідно до ст.625 ЦК України з відповідачів підлягають стягненню 3% річних, що в гривневому еквіваленті за період з 12 січня 2019 року по 12 січня 2022 року складає 11 122 грн., а тому просило суд ухвалити рішення яким стягнути солідарно з відповідачів на свою користь недоотриманий дохід (різницю у вартості долару США до гривні) за кредитним договором № 11024500000 від 01 серпня 2006 року за період з 12 січня 2019 року по 12 січня 2022 року в сумі 87 188 , 56 грн і відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних від суми заборгованості в сумі 11.122 грн.
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року позовні вимоги ТОВ “ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.
       В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
       Апеляційна скарга мотивована тим, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року скасовано ухвалу Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 03 вересня 2020 року по справі 173/3021/19, якою задоволено заяву ТОВ “ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» про заміну сторони у виконавчих листах, поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, видачу дублікатів виконавчих листів, та ухвалене нове судове рішення про відмову в поновленні пропущеного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання та видачі дублікатів виконавчих листів. Вказувала, що стягувач не отримав виконавчий лист та не пред`явив його до виконання, а тому рішення суду фактично не може бути виконане. Зазначали, що у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Тобто, “курсова різниця” не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати дані кошти. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток, що збігається з висновком наведеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15 (а.с.95-98).
       12 січня 2023 року ТОВ “ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» надало відзив на апеляційну скаргу, в якому просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначали, що наявність судового рішення про стягнення суми борги за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України (а.с.127-129).
       Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
       Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
       Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
       Зважаючи на те, що ціна позову становить 98 310 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін. 
       Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині з наступних підстав.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_1 не відповідає з огляду на таке.
       Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
       Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
       Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.
       Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , укладено Договір споживчого кредиту № 11024500000, відповідно до умов якого надані кредитні кошти в сумі 5.031,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в сумі 11,5 % річних, строком з 01 серпня 2006 року по 02 серпня 2010 року.
       В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 01 серпня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 , укладено договір поруки №11024500000П, за умовами якого остання поручилась перед Банком за виконання відповідачем ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, що підтверджується рішенням суду та відповідачами не заперечується.
       У зв`язку з порушенням відповідача взятих на себе за кредитним договором зобов`язань рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-607/2009 від 24 листопада 2009 року позовну заяву ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором у розмірі 36.277,13 грн та 196,39 грн судових витрат.
       Позивач вказує, що станом на 12 січня 2022 року зазначене рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-607/2009 від 24 листопада 2009 року залишається не виконаним, заборгованість за кредитним договором відповідачами не погашена.
       Відповідно до розрахунку позивача, заборгованість відповідачів у гривневому еквіваленті станом на дату укладення договору відступлення права вимоги 11 травня 2019 року по відношенню до розміру заборгованості стягнутої судом 24 листопада 2009 року збільшилась перед позивачем у вигляді неотриманих доходів (збитків) та становить 87.188,07 грн. Крім того відповідно до ст.625 ЦК України з відповідачів підлягають стягненню 3% річних, що в гривневому еквіваленті за період з 12 січня 2019 року по 12 січня 2022 року складає 11.122 грн.
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2009 році зобов`язання відповідачів сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. На підставі чого суд прийшов до висновку, що кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення та неотриманих доходів (збитків). 
       Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції в частині задоволення вимог до відповідачки  ОСОБА_1 , у зв`язку з наступним. 
       Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
       Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
       Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
       Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
       У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
       Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року N193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року №126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.
       Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.
       Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов`язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.
       До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.
       Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.
       Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.
       Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.
       Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
       Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
       У пункті 8 статті 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
       Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
       Заявляючи вимоги про стягнення недоотриманого доходу та обумовлюючи його курсовою різницею, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України.
       Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
       Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
       Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме на підставі правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
       Відповідно до статті 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
       Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
       Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли на підставі прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
       Отже, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
       Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
       Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
       Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16.
       Тобто, «курсова різниця» не може бути упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
       Такі правові висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц (провадження №14-79цс18).
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Колегія суддів звертає увагу на те, що у даному випадку ПАТ «УкрСиббанк», як кредитор за кредитним договором, відповідно до вимог статей 6, 627 ЦК України та реалізуючи право на звернення до суду і принцип диспозитивності щодо можливості самостійно визначити позовні вимоги та спосіб захисту порушеного права, у 2009 році звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, визначивши заборгованість у валюті гривні України, вказавши, що заборгованість становила 4.711,37 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року (1 дол. США = 7,6999 грн) становило 36 277,13 грн, з яких: 3 655,34 дол. США - заборгованість за основною сумою кредиту, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року становило 28.146,12 грн, 724,34 дол. США - заборгованість за нарахованими і несплаченими відсотками, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року становило 5 576,88 грн, 331,69 дол. США - пеня, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 13 лютого 2009 року становило 2 554,13 грн, тобто вказана заборгованість є повним розміром заборгованості, включаючи заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками та пеню. 
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-607/2009 від 24 листопада 2009 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором у розмірі 36.277,13 грн та 196,39 грн судових витрат. Рішення набрало чинності. Кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість стягнуто з боржника.
       Таким чином правові підстави для стягнення недоотриманого доходу (різниці у вартості долару США до гривні) за кредитним договором №1024500000 від 01 серпня 2006 року за період з 12 січня 2019 року по 12 січня 2022 року в сумі 87 188, 56 грн з ОСОБА_1 відсутні.
       З правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 754/6496/16-ц, слідує, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.
       Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
       Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені.
       Зазначене вище узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, висловленим у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18).
       Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №462/1533/15-ц, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також, обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
       Аналогічні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12), від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13) та від 31 жовтня 2018 року (справа № 202/4494/16).
       Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
       За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.
       Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
       Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
       За частинами 1,2,4 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
       За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
       Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
       Згідно з частинами першою-третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області у справі № 2-607/2009 від 24 листопада 2009 року позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , заборгованість за кредитним договором у розмірі 36.277,13 грн та 196,39 грн судових витрат.
       Позивач ТОВ “ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку»  набуло право вимоги до боржників - 11 травня 2019 року, тобто вже після закінчення законодавчо визначеного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання. 
       Колегія суддів наголошує на тому, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 березня 2021 року, яка набрала законної сили, в задоволенні заяви ТОВ «ФУ «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» про поновлення пропущеного строку пред`явлення виконавчих листів до виконання, видачу дублікатів виконавчих листів відмовлено. У зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України від суми заборгованості в сумі 11.122 грн.
       З врахуванням того, що відповідач ОСОБА_2 на даний час з апеляційною скаргою на рішення Верхньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року не звертався, відповідачку ОСОБА_1 не уповноважував на представництво його інтересів та оскарженні рішення в частині позовних вимог заявлених саме до нього, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає до задоволення частково, а оскаржуване рішення підлягає скасуванню саме в частині задоволення позовних вимог до ОСОБА_1 .
       На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення в частині задоволення позову ТОВ «ФК «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» до ОСОБА_1 з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_1 . 
       Згідно з ч.ч.1,13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
       Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
       Враховуючи результат розгляду справи з позивача ТОВ «ФК «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» на користь відповідачки ОСОБА_1 підлягає до стягнення судовий збір у розмірі по 744,30 грн у відповідності до задоволених вимог апеляційної скарги.
       Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  задовольнити частково.

       Рішення Верхньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року в частині задоволених позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

       В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» до ОСОБА_1 про стягнення недоотриманого доходу (збитків) відмовити. 
       
       В іншій оскаржуваній частині рішення суду Верхньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 10 листопада 2022 року залишити без змін.

       Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Європейська Факторингова Компанія Розвитку» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі по 744,30 грн. 
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Головуючий:                                                        Т.І. Биліна 

       Судді:                                                                С.А. Зайцева

                                                                       Ж.І. Максюта