КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
       
єдиний унікальний номер справи: №  755/21862/21
номер провадження №22-ц/824/465/2023
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                            У К Р А Ї Н И
 
21 березня 2023 року                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних прав:
судді - доповідача                    Білич І.М.
                     суддів                                        Коцюрби О.П., Слюсар Т.А.
                    при секретарі                                        Рагушиній І.В.
за участю: представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача       Солдатенко А.М.
                                                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Кокольського Сергія Володимировича на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року, ухвалене під головуванням судді Дніпровського районного суду м. Києва Савлук Т.В.,
у цивільній справі № 755/21862/21 за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
 
в с т а н о в и л а:
 
У грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», в якому просив:
-        скасувати наказ про звільнення від 29 листопада 2021 року за № 2974-к та поновити його на посаді старшого інкасатора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей в Філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з дати звільнення на посаді;
-        стягнути з АТ «Ощадбанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення до дня поновлення на роботі з розрахунку 1070,30 грн. середньоденного заробітку.
 
              В обґрунтування заявлених вимог зазначаючи, що наказом АТ «Ощадбанк» від 31 січня 2019 року за № 400-к його призначено на посаду інкасатора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей в Філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», а наказом АТ «Ощадбанк» від 19 листопада 2019 року за № 4295-к - переведено з 20 листопада 2019 року на посаду старшого інкасатора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей в Філії - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк».
              Разом з тим, вказував, що наказом філії - Головного управління по м. Києву та Київській області ПАТ «Ощадбанк» від 29 листопада 2021 року за № 2974-к його було звільнено з займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.
              У свою чергу, позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки, у порушення вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, його не було ознайомлено з наказом про ліквідацію управління, де він працював, а також не запропоновано всіх вакантних посад, наявних на підприємстві.
 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року позов задоволено частково. 
Поновлено ОСОБА_2 на посаді старшого інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей № 2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей філії - Головного управління по м. Києву та Київської області АТ «Ощадбанк».
Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу на період з 30 листопада 2021 року по 24 травня 2022 року в загальному розмірі 101 658 грн. 94 коп. 
В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 016 грн. 59 коп.
 
 Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, АТ «Державний ощадний банк України», подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначаючи, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки тій обставині, що позивач свою трудову діяльність здійснював у філії, що діє на підставі Положення про філію - Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Державний ощадний банк України», яке у розумінні положень КЗпП України є відокремленим підрозділом банку, який має окремий штатний розпис та відповідно окремий облік кадрів.
За вказаних обставин, а також зважаючи на те, що ОСОБА_2 , було запропоновано усі наявні посади у Філії - Головне управління по м. Києву та Київській області, тобто фактично іншу роботу на тому самому підприємстві, скаржник вважав, що висновок суду першої інстанції про невиконання відповідачем обов`язку, визначеного статтею 49-2 КЗпП України, є помилковим.
При цьому, відповідач зауважує, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було проігноровано та не надано оцінки його доводам щодо дотримання трудового законодавства України при звільненні позивача з займаної посади. 
 
08 грудня 2022 року від представника ОСОБА_2 - адвоката Зайцева І.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу з якого вбачається, що позивач не погоджується з доводами апеляційної скарги та просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін. Зазначаючи, що відповідно до вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» від 09 серпня 2021 року №541 «Про централізацію функцій        підрозділів інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк», фактично АТ «Ощадбанк» продовжував здійснювати діяльність з інкасацій валютних цінностей, зміни відбулися лише у підпорядкуванні такого підрозділу на рівні центрального апарату АТ «Ощадбанк» з виконанням тих самих функцій по м. Києву та Київській області, вказані обставини не заперечувалися відповідачем. Однак, позивача не було переведено до центрального апарату  АТ «Ощадбанк» з виконанням тих самих функцій та не було запропоновано усі вакантні посади на підприємстві, у тому числі в інших філіях підприємства Служби інкасації АТ «Ощадбанк», у зв'язку з чим відповідачем не було дотримано вимог трудового законодавства під час звільнення. 
 
У судовому засіданні представник відповідача підтримав апеляційну скаргу з викладених в ній підстав та просив її задовольнити.
Представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував за її безпідставністю та необґрунтованістю і просив рішення суду залишити без змін, оскільки воно ухвалене з дотриманням вимог закону.
 
Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
 
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року в частині скасування наказу про звільнення від 29 листопада 2021 року за № 2974-к не оскаржується відповідачем, тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.
 
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу від 31 січня 2019 року №400-к Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк»,   ОСОБА_2 з 04 лютого 2019 року був прийнятий на роботу на посаду інкасатора сектору інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей Філії-Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк».
19 листопада 2019 року Філія-Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» винесено наказ №4295-к про переведення ОСОБА_2 на посаду старшого інкасатора сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та  перевезення валютних цінностей управління організації інкасації, перерахунку  та зберігання валютних цінностей філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» з 20 листопада 2019 року.
07 вересня 2021 року Філія-Головне управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» винесено наказ №1662 «Про ліквідацію управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення» Відділу кадрового адміністрування ( ОСОБА_3 ) за сприяння начальника управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей ( ОСОБА_4 ) та начальника відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення (Проців М.Р.) на підставі ст. 49-2 КЗпП України попередити до 30 вересня 2021 року під розпис працівників управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та працівників сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення, які виконують функції, що мігрують до підрозділів департаменту інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей АТ «Ощадбанк» про наступне вивільнення з роботи 30 листопада 2021 року за скорочення чисельності або штату працівників, посади яких ліквідуються. Забезпечити виконання всіх вимог чинного законодавства щодо вивільнення працівників за скорочення штату при відсутності роботи та відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу.
Відповідно до попередження працівників сектора інкасації коштів та перевезення валютних цінностей №2 відділу інкасації коштів та перевезення валютних цінностей управління організації інкасації перерахунку та зберігання валютних цінностей попереджено та ознайомлено 16 вересня 2021 року ОСОБА_2 , з наказом від 07 вересня 2021 року № 1662 «Про ліквідацію управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення» (а.с.78-82).
16 вересня 2021 року у зв`язку зі скороченням посади з 01 грудня 2021 року відповідно вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» від 09 серпня 2021 року № 541 «Про централізацію функцій підрозділів інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» від 07 вересня 2021 року № 1662, повідомлено ОСОБА_2 про вакантні посади в Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», відповідно до якого з переведенням на всі запропоновані посади ОСОБА_2 не погодився. (а.с. 83-101).
30 листопада 2021 року у зв`язку зі скороченням посади з 01 грудня 2021 року відповідно вимог постанови правління АТ «Ощадбанк» від 09 серпня 2021 року № 541 «Про централізацію функцій підрозділів інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк» та на підставі наказу Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк» від 07 вересня 2021 року № 1662, повторно повідомлено ОСОБА_2 про вакантні посади в Філії-Головного управління по м. Києву та Київській області АТ «Ощадбанк», відповідно до якого з переведенням на всі запропоновані посади ОСОБА_2 не погодився. (а.с. 102-142).
 
Згідно наказу № 2974-к від 29 листопада 2021 року ОСОБА_2 було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийняти на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 вересня 2018 у справі № 800/538/17 зробила висновки щодо застосування відповідних норм права та зазначила, що згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений термін, а також терміновий трудовий договір до закінчення терміну його дії можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, скорочення чисельності або штату працівників.
Зі змісту наведеної норми зрозуміло, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання за ініціативою власника трудового договору з працівником, як при: ліквідації; реорганізації; скороченні чисельності працівників або скороченні штату працівників.
При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація»; «реорганізація»; «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів.
За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору у зв`язку з ліквідацією та реорганізацією підприємства, установи, організації за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація чи реорганізація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи.
Ліквідація управління організації інкасації, перерахунку та зберігання валютних цінностей та сектора безпеки дорожнього руху відділу експлуатації будівель та господарського забезпечення юридичної особи зі створенням чи без створення іншого структурного підрозділу не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України виключно з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами при умові дотримання власником вимог ч. 2 ст, 40, ст. 42, 43, 49-2 КЗпП України.
З цього приводу Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за приписами ч. 1 ст. 40, ч. 1, 3 ст. 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Таким чином, нормативне тлумачення частини першої статті 40, частин першої, третьої статті 49-2 КЗпП України, дає підстави для висновку, що власник або уповноважений ним орган окрім зобов`язання одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які цей працівник може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, власник також зобов`язаний попередити такого працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду та які існували на день звільнення.
Аналогічна правова позиція висловлена в низці постанов Верховного Суду, зокрема, у постановах Верховного Суду від 11.07.2018 у справі № 816/1232/17, від 20.02.2019 у справі № 819/691/17, від 11.03.2020 у справі № 813/1220/16, від 23.12.2020 у справі № 500/1344/19, від 24.12.2020 у справі № 300/887/19, від 28.01.2021 у справі № 520/7731/19.
Саме відповідач повинен довести той факт, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
 
З огляду на наявні матеріали справи та надані сторонами докази вбачається, що відповідач не спростував доводів позивача про те, що відбулося порушення процедури звільнення позивача, а отже мотиви суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення вимог позивача про скасування наказу про його звільнення та поновлення на роботі на попередній посаді є обгрунтованими.
 
Відтак, задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вірно встановив, що відповідач не дотримався гарантій, передбачених ст.49-2 КЗпП України, оскільки не запропонував усіх вакантних посад Акціонерного Товариства «Державний ощадний банк України».
Щодо стягнення середнього заробітку.
 
Згідно з ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган , який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Отже, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.
 
Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин.
До такого висновку прийшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16 (провадження № 11-134ас18).
Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
 
Згідно з пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.
 
При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд першої інстанції виходив з розрахунку середньої заробітної плати позивача, яка згідно розрахункових листів за вересень-жовтень  2021 року за 42 робочих днів склала 34997,36 грн.
Тому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що середньоденна зарплата позивача за вересень-жовтень  2021 року становить 833,27 (34997,36 коп. : 42 дн.), а кількість днів за період з 30 листопада 2021 року по 24 травня 2022 року (день ухвалення судового рішення) становить 122.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції, визначаючи середній заробіток за час вимушеного прогулу дослідив зібрані у справі докази, надав їм правову оцінку та зробив вірний висновок про те, що у зв`язку з відсутністю на роботі ОСОБА_2 за період з 30 листопада 2021 року по 24 травня 2022 року стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 101658,94 грн.
 
Доводи скаржника про дотримання власником вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки ОСОБА_2 були запропоновані усі наявні у межах філії вакантні посади, є безпідставним, оскільки відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17, роботодавець зобов`язаний запропонувати усі вакансії, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
 
Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та ухвалив законне та обґрунтоване  рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено. Відтак, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.
 
Керуючись ст.ст. 368, 372, 374, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Кокольського Сергія Володимировича залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 травня 2022 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття,  може бути оскаржена  в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 березня 2023 року.
   Суддя-доповідач:        
   Судді: