ПОСТАНОВА 
Іменем України

27 березня 2023 року                                                         м. Кропивницький

справа № 390/564/22
провадження № 22-ц/4809/446/23 

        Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», 
розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Майнард Наталії Олександрівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , на рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2022 року у складі судді Мумиги І. М. і
В С Т А Н О В И В :
В червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») та просив:
- стягнути на свою користь суму коштів в розмірі 34 819,04 грн безпідставно списаних із рахунку НОМЕР_1 картки НОМЕР_2 та закрити вказаний рахунок;
- стягнути на свою користь 10 000 грн судових витрат за надання правничої допомоги та віднести за рахунок відповідача суму судового збору на користь держави.
Позовна заява мотивована тим, що позивач отримує пенсію через АТ КБ «ПриватБанк», в якому крім основної карти «Для виплат», з ініціативи банку йому було відкрито кредитну карту із кредитним лімітом 5 000 грн, яка ним не використовувалася.
22.04.2022 з картки ОСОБА_1 було викрадено 33 642,38 грн двома транзакціями, за що банк стягнув додатково комісію в сумі 1176,66 грн, після чого позивач зателефонував до банку аби скасувати транзакцію, але йому повідомили, що у випадку коли гроші перекинуті на карту іншого банку транзакцію скасувати неможливо. 
ОСОБА_1 викликав поліцію, яка прийняла від нього заяву про вчинення злочину, але через його інвалідність заяву було складено працівником поліції із його слів із невірним зазначенням як суми викрадених коштів так і обставин справи, що не дозволило здійснити реєстрацію злочину у Єдиному реєстрі досудових розслідувань.
Пізніше позивачем повторно подано заяву, про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, передбаченого ст. 190 КК України, а станом на час подання позовної заяви кримінальне провадження ЄРДР 12022121010001175 від 13.05.2022 перебуває на розгляді поліції.
Позивач вважає, що кредитний ліміт, у підписаному ним договорі зазначений у 5 000 грн, інших додаткових угод він не підписував, отже маніпуляції із карткою проводила особа, яка не тільки має доступ до його індивідуальних даних, а і має доступ до керування картковими рахунками, тобто банком допущено витік його індивідуальних даних, скориставшись якими шахраї підробили переведення коштів із його картки на іншу.
Оскільки, банк направляє повідомлення та телефонні звернення про необхідність погашення заборгованості за кредитною картою, відсотків за користування кредитними коштами, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, як споживача фінансових послуг.
Рішенням Команіївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ КБ «Приватбанк» про захист прав споживачів та стягнення коштів, які безпідставно списані із рахунку споживача, відмовлено повністю за безпідставністю вимог.
Судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 992,40 грн компенсовано за рахунок держави.
Рішення суду мотивовано тим, що дії позивача призвели до незаконного використання інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Оскільки, позивачем не доведено обставин того, що він не сприяв незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, не надав доказів вини банку в здійсненні транзакції, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
В апеляційній скарзі адвокат Майнард Н. О., яка представляє інтереси ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2022 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам, які подані позивачем, та не застосував норми матеріального права, які підлягали застосуванню, а тому рішення суду є немотивованим та необґрунтованим.
В тексті оскаржуваного рішення відсутні посилання на ЗУ «Про захист прав споживачів» та на правові позиції Верховного Суду із спірних питань.
Відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, що свідчить про відсутність вини позивача.
Крім того, відповідач посилався на Умови та правила надання банківських послуг в ПриватБанку, проте, не вказав реквізитів основного договору, додатком до якого на думку банку є ці умови та правила, а матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов отримав позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву.
Суд першої інстанції також не врахував посилання позивача на порушення його прав відповідно до ст. ст. 22,215, 216, 634, 1054, 1056-1 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Посилання банку на ту обставину, що ОСОБА_1 своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають жодного доказового підтвердження. 
Від АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 , а рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2022 року залишити без змін.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими цією главою.
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Оскільки ціна позову становить 34 819 грн 04 коп, тобто менше ста розмірів прожиткового мінімуму (станом на 01.01.2023 становить 268 400 грн), апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є користувачем банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», де йому відкрито карткові рахунки.
Згідно виписки по картковим рахункам 22.04.2022 було здійснено одну операцію на 7,00 грн та дві операції по 3 517,50 грн, та 30 124,88 грн на загальну суму 34 819,04 грн, деталі операції - переказ зі своє карти.
Як вбачається із заяви ОСОБА_1 від 12.05.2022, поданої до відділення поліції № 2 (м. Кропивницький) Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції України, він є інвалідом 2 групи дитинства, працює на заводі АТ «Гідросила» інженером з інструменту. Отримує пенсію через АКБ «ПриватБанк», в якому крім основної карти «Для виплат», з ініціативи банку, у нього було відкрито кредитну карту, яка ним не використовувалася, із кредитним лімітом 5 000 грн. 
22.04.2022 він знаходився на роботі, близько 13:00 йому зателефонували з номера НОМЕР_3 і невідома особа, що представилася працівником банку, повідомила, що за його кредитною картою проводяться розрахунки, аби перевірити рух коштів, йому запропонували перерахування незначної суми із основної карти на кредитну, що він і виконав, перерахувавши 7 грн. 
Більше жодних дій він не вчиняв, даних банківської карти нікому не повідомляв, потім почали надходити СМС повідомлення із ПриватБанку з яких він дізнався, що з картки викрадено 33 642,38 грн двома транзакціями, за що банк стягнув додатково комісію в сумі 1176,66 грн. 
Тоді він зрозумів що відбулося електронне шахрайство і він зателефонував до служби банку аби скасувати транзакцію, але йому повідомили, що у випадку коли гроші перекинуті на карту іншого банку, а не у Приватбанку транзакцію скасувати не можливо. І щоб він звернувся до кіборполіції із заявою про шахрайство.
Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 63 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, за заявою ОСОБА_1 26.12.2022 Кропивницьким районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції України зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 17144. 
Відповідно до статті 1071 ЦК України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
Статтею 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України  «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Умови відкриття рахунка та особливості його функціонування передбачаються в договорі, що укладається між банком і його клієнтом - власником рахунка.
Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов`язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.
Пунктами 1.15, 1.23, 1.24, 1.32 статті 1 Закону України  «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначені умови, за яких рух коштів вважається неналежним (неправомірним) переказом, а саме: ініціатором такого переказу має бути особа, яка не є платником, тобто якій не належить рахунок, з якого ініціюється платіж (неналежний платник), а кошти мають бути списані з рахунку неналежного платника помилково або неправомірно та зараховані на рахунок неналежного отримувача, тобто особи, яка не має законних підстав на одержання переказу.
Ініціювання переказу коштів може здійснюватися шляхом використання держателем електронного платіжного засобу (статті 21 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).
Пунктами 14.14, 14.15 статті 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що банк, зокрема, зобов`язаний у спосіб, передбачений договором, повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банка. У разі невиконання банком обов`язку з інформування користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу ризик збитків від здійснення таких операцій несе банк.
При цьому обов`язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним у разі інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем.
Згідно з пунктом 1.14 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» електронний платіжний засіб - платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ.
Відповідно до пункту 3, 12 розділу ІІ Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 (далі - Положення), електронний платіжний засіб, за допомогою якого можна ініціювати переказ з рахунку користувача, має дозволяти ідентифікувати користувача.
Електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу.
Відповідно до пунктів 1, 2, 5-7, 9, 10 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.
Використання електронного платіжного засобу за довіреністю не допускається. Користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним.
Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.
Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.
Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов`язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.
Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Банк зобов`язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого Законом України «Про звернення громадян». Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу визначені пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні».
Аналіз вказаних положень актів цивільного законодавства дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.
Банк зобов`язаний інформувати користувача про всі операції з використанням платіжного засобу, а платник зобов`язаний повідомляти банк про всі оспорюванні ним операції, здійснені з використанням електронного платіжного засобу.
Крім того, у випадку повідомлення користувачем банку про платіжні операції, які він не використовував, банк зобов`язаний вжити заходів щодо збереження залишку коштів користувача та провести ретельне розслідування таких фактів і повідомити користувача про його наслідки.
При цьому на платника покладається відповідальність за здійснення несанкціонованих ним платежів за умови доведеності, що його дії чи бездіяльність призвели до втрати або незаконного використання платіжного засобу чи інформації, які дають можливість ініціювати платіжні операції.
Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його притягнення до цивільно-правової відповідальності.
Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.
Таким чином, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій у разі відсутності доказів сприяння ним втраті, використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14 (провадження № 61-1856св17), від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц (провадження № 61-10469св18), від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц (провадження № 61-30583св18), від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19 (провадження № 61-1035св21).
Матеріалами справи підтверджується, що згідно виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 22.04.2022 було здійснено одну операцію на 7,00 грн та дві операції по 3 517,50 грн, та 30 124,88 грн на загальну суму 34 819,04 грн, деталі операції - переказ зі своє карти (а.с. 7).
22.04.2022 о 15:02 позивач звернувся до Кропивницького районного управління поліції ГУНП в Кіровоградській області з повідомленням про те, що знаходячись на роботі на заводі «Гідросила» 22.04.2022 близько 12:00 йому зателефонували з номеру НОМЕР_4 , представилися працівниками ПриватБанку та повідомли, що позивач зробив покупку в Інтернеті на суму 29 000 грн. При цьому ОСОБА_1 у вказаному повідомленні зазначив, що покупок не робив, потім чоловік продиктував номер картки, щоб не було проблем, треба перерахувати кошти в сумі 29 000 грн, на що перерахував кошти з картки, на якій була сума 35 000 грн, а залишилося 300 грн, кошти перерахував заявник через Приват24.
Вказане підтверджується Талоном-повідомленням єдиного обліку № 17114 про прийняття та реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію від 11.05.2022 (а. с. 62).
12 травня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області із заявою про вчинення злочину, в якій повідомив, що з ініціативи банку у нього було відкрито кредитну картку, яке не була активована і позивачем не використовувалась із кредитним лімітом у 5 тисяч гривень.
Позивач зазначав, що 22.04.2022 він знаходився на роботі, близько 13:00 йому зателефонував телефон НОМЕР_3 і невідома особа, що представилася працівником банку, повідомила, що за його кредитною картою проводяться розрахунки. Аби перевірити рух коштів, йому запропонували перерахування незначної суми із основної карти на кредитну, що він і виконав, перерахувавши 7 грн. Більше жодних дій він не вчиняв, даних ПІН і ПАК коду банківської картки нікому не повідомляв, проте, потім почали надходити СМС повідомлення із банку, з яких він дізнався, що з картки викрадено 33 642,38 грн двома транзакціями.
Тоді він зрозумів що відбулося електронне шахрайство і він подзвонив до служби 3700 АТ КБ «ПриватБанк», аби скасувати транзакцію, але йомуповідомили, що у випадку коли гроші перекинуті на карту іншого банку, а не у Приватбанку транзакцію скасувати не можливо. І щоб він звернувся до кіборполіції із заявою про шахрайство (а.с. 6).
Згідно талону-повідомлення єдиного обліку № 63 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, за заявою ОСОБА_1 26.12.2022 Кропивницьким районним управлінням поліції Головного управління Національної поліції України зареєстровано в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» за № 17144 (а. с. 6, 62).
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина першастатті 12 ЦПК України).
Загалом принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.
Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
З аналізу наданих сторонами доказів та встановлених судом обставин справи вбачається, що твердження позивача щодо незаконного списання коштів із його карткового рахунку та порядку його списання непослідовні, а вчинення транзакцій з перерахування грошових коштів з картки позивача мало місце після розмови позивача з невідомою йому особою, в якій він підтвердив (надав) свої персональні дані та дані щодо карткового рахунку, що свідчить про те, що дії власника картки сприяли вчиненню операції по списанню коштів із кредитного рахунку.
Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що було проведено несанкціоноване списання коштів з його карткового рахунку, як наслідок, позивачем не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли незаконному використанню коштів, що свідчить про відсутність вини банку у знятті коштів та звільняє останнього від відповідальності за списання спірної суми із карткового рахунку позичальника, тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.
З огляду на викладене, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку розглянув дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що в тексті оскаржуваного рішення відсутні посилання на ЗУ «Про захист прав споживачів» та на правові позиції Верховного Суду із спірних питань, не заслуговують на увагу суду, з огляду на те, що судом було застосовано норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, встановлено інші фактичні обставини, тому суд не враховує їх під час перегляду цієї справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем під час розгляду справи не надано доказів на підтвердження вчинення позивачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, що свідчить про відсутність вини позивача, спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, що свідчать про те, що дії власника картки сприяли вчиненню операції по списанню коштів із кредитного рахунку.
Твердження позивача про те, що відповідач не вказав реквізитів основного договору, додатком до якого на думку банку є Умови та правила, а матеріали справи не містять доказів того, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов отримав позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, не впливає на правильність висновків суду першої інстанції, з огляду на встановлений судом факт сприяння позивачем вчиненню операції по списанню коштів із кредитного рахунку.
Суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував посилання позивача на порушення його прав відповідно до ст. ст. 22, 215, 216, 634, 1054, 1056-1 ЦК України, ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки судом першої інстанції було надано належну правову оцінку доводам позивача та зроблено обґрунтований висновок по суті спору.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив в судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу адвоката Майнард Наталії Олександрівни, яка представляє інтереси ОСОБА_1 , залишити без задоволення, а рішення Компаніївського районного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2022 року без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий суддя                 С. І. Мурашко 

Судді         О. Л. Карпенко 

       О. І. Чельник