ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 580/4991/22                                                              Суддя (судді) першої інстанції: Анжеліка БАБИЧ

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  18 січня 2023 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                       Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                   Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.
          
          розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
                                                        В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про визнання протиправною бездіяльності щодо не скасування арештів з рухомого та нерухомого майна позивача; зобов`язання посадових осіб відповідача зняти арешт та заборону відчуження всього нерухомого майна, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 16.08.2018 за №27516671 та всього рухомого майна, зареєстрованого в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 16.08.2018 за №17033427 відносно позивача, накладені відповідачем на підставі постанови від 16.08.2018 №37516372 про арешт майна.
Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати дане рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Позивач зазначив, що будь-які виконавчі провадження щодо нього як боржника відсутні; виконавче провадження №37516372 знищено через сплив строків зберігання, тому відсутні підстави для збереження арешту майна позивача. На даний час дія арешту порушує право позивача, оскільки виконавчі документи щодо стягнення боргу у відповідача відсутні.
          Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів дійшла наступних висновків.
          Судом встановлено, що на примусовому виконанні у відповідача знаходились виконавчі провадження №12403546, №13197434, №22842221, №26657570, №29069320, №11409965, №37516372, №58038661  про стягнення боргу з позивача.
           24.04.2013 державним виконавцем у ВП №37516372 було винесено постанову, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику (позивачу).
           05.03.2014 державним виконавцем винесено постанову про приєднання виконавчого провадження ВП №37516372 до зведеного виконавчого провадження ВП №42400887, до якого входить і ВП №11409965.
           27.08.2014 державним виконавцем винесено постанову у ВП №37516372 про арешт коштів боржника.
           03.02.2015 державним виконавцем при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження ВП №42400887, до якого входить ВП №37516372, винесено постанову про арешт коштів боржника.
           16.08.2018 державним виконавцем винесено постанову у ВП №37516372 про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все нерухоме та рухоме майно боржника (позивача), та   постанови у ВП №37516372 та №11409965 про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.9 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження».
          Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відносно позивача відповідачем зареєстровано обтяження №27516671, вид обтяження - арешт нерухомого майна, підставою для державної реєстрації вказано постанову відповідача від 16.08.2018 №37516372 про арешт майна, в описі предмета обтяження зазначено - все нерухоме майно.
          У Витязі з Державного реєстру обтяжень рухомого майна наявна інформація про те, що відносно позивача зареєстровано обтяження №17033427, вид обтяження - публічне, тип обтяження - арешт рухомого майна, зареєстровано 16.08.2018, документ-підстава - постанова відповідача від 16.08.2018 №37516372 про арешт майна боржника, об`єкт обтяження - все рухоме майно.
           25.11.2021 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій серед іншого просив зняти арешт та заборону відчуження рухомого та нерухомого майна відносно позивача, накладені відповідачем на підставі постанови від 16.08.2018 №37516372 про арешт майна.
          Листом від 29.12.2021 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для зняття арешту та заборони, обґрунтоване наявністю зазначених вище ВП, заборгованість в яких не погашена.
          Не погоджуючись з такою бездіяльністю відповідача позивач звернувся до суду з даним позовом.
          Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, у спірних відносинах був Закон України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 №606-ХІV (надалі - Закон №606-ХІV).
          Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку станом на дату відкриття виконавчого провадження у спірних правовідносинах регулювались Законом України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (далі-  Закон № 606-XIV).
          Частиною 1 статті 11 Закону № 606-XIV встановлено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
          Згідно пункту 5 частини 3 статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
          Частиною 1 статті 57 Закону № 606-XIV було встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
          Відповідно до частин 2 та 3 ст. 57 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.
          Отже, державний виконавець наділений правом накладати арешт на майно боржника, з метою забезпечення реального виконання рішення.
           05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII).
          Згідно з пункту 9 частини 1 статті 37 Закону №1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.
          Частиною 5 цієї статті передбачено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
          Згідно статті 12 Закону №1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років.
          Згідно частини 4 статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.
          Згідно з частиною 5 цієї статті у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.
          Відповідно до   Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу, виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця, розмір авансового внеску, який підлягає поверненню стягувачу, а також наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа, передбачені   частиною першою статті 40 Закону.
          При закінченні виконавчого провадження, поверненні виконавчого документа стягувачу, виконавець залишає у матеріалах виконавчого провадження копію виконавчого документа, а на виконавчому документі ставить відповідну відмітку, у якій зазначаються підстава закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа з посиланням на відповідну норму   Закону, залишок нестягненої суми, якщо за виконавчим документом проводилося стягнення, сума стягнутого виконавчого збору або сума стягнутої основної винагороди приватного виконавця.
          Відмітка на виконавчому документі засвідчується підписом виконавця та скріплюється печаткою.
          З огляду на вимоги Закону України «Про виконавче провадження», наслідки завершення виконавчого провадження, у тому числі зняття арешту з майна боржника, можуть бути застосовані лише у випадку закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
          Таким чином, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає застосування наслідків завершення виконавчого провадження, встановлених частиною 1 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження».
          Колегія суддів зазначає, що у спірних правовідносинах відсутні обставини, визначені частиною 4 статті 59 Закону № 1404-VIII, за яких виконавцем самостійно може бути знятий арешт з усього майна (коштів) боржника або його частини.
          Строк дії заборони відчуження не закінчився та діє до 16.08.2023, що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а тому стягувач має право повторно його пред`явити до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону. 
          Слід зазначити, що законодавством не передбачено право державного виконавця на зняття арешту у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано.
          Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15; від 06 березня 2019 року у справі № 263/1468/17; від 04 березня 2020 року у справі № 127/2-1421/09, від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, на які посилався суд апеляційної інстанції.
          Враховуючи правову позицію Верховного Суду, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не скасування арештів з рухомого та нерухомого майна позивача та зобов`язання посадових осіб відповідача зняти арешт та заборону відчуження всього нерухомого майна, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 16.08.2018 за №27516671 та всього рухомого майна, зареєстрованого в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 16.08.2018 за №17033427 відносно позивача, накладені відповідачем на підставі постанови від 16.08.2018 №37516372 про арешт майна.
          Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції. Апеляційна скарга не містить інших обґрунтувань ніж ті, які були зазначені (наведені) у позовній заяві, з урахуванням яких суд першої інстанції вже надав оцінку встановленим обставинам справи. Обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга позивача не містить.
          Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
          Інші доводи апелянта колегія суддів не приймає до уваги, оскільки останні є необгрунтованими та не підтвердженими жодними доказами. 
          Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
          Відповідно до пункту другого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
          Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Згідно зі ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 322 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2022 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя:                                                                 Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                  Н.М. Єгорова

                                                                                                    А.Ю. Коротких